Справа № 463/1018/20
Провадження № 2/463/195/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 4 квітня 2008 року пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за лютий 2019 року в розмірі 10500 гривень; солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 4 квітня 2008 року пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за лютий 2019 року в розмірі 10500 гривень; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати у виді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 1889,2 гривень.

Позов мотивує тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 7 жовтня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року, вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь за договором про надання кредиту №22/2008ЛФ від 4 квітня 2008 року, 12500 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972,25 гривень. Крім того, вказаним рішенням також стягнено солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за договором про надання кредиту № 22/2008ЛФ кредиту від 4 квітня 2008 року 12500 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972,25 гривень. Відкрито виконавчі провадження: у Личаківському ВДВС ВП №49896567 по ОСОБА_2 , у Сокальському ВДВС ВП №47277859 по ОСОБА_4 , у Самбірському МР ВДВС ВП №47553746 по ОСОБА_3 , однак, відповідачі ухиляються від виконання рішення суду і коштів не повертають. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на положення ст. ст. 509, 525, 526, 598, 599, 600, 601, 604, 609, 611, 631, 1048, 1049, 1050 ЦК України.

Ухвалою суду від 25 лютого 2020 було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судове засідання.

Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з карантинними обмеженнями та неявкою сторін у справі в судові засідання.

За клопотанням відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні 19 жовтня 2020 року було оголошено перерву, оскільки він хотів подати відзив на позов так як копія позову йому була вручена цього числа.

30 жовтня 2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому відповідач із позовом не погоджується, вважає такий безпідставним. Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, яким і є договір кредиту № 22/2008ЛФ від 4 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Кредитною спілкою «Либідь», не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Оскільки, сума кредиту за вищезазначеним договором кредиту становила 20000 гривень, відповідно загальний розмір неустойки (штрафу, пені), що може бути стягнутий за порушення зобов`язань не може перевищувати 10000 гривень.

Враховуючи те, що загальний розмір сум неустойки (штрафу, пені), які стягнуті позивачем із ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 значно перевищує визначену законом сукупну суму неустойки, станом на 1 вересня 2019 така перевищує 80000 гривень, відповідно стягнення додаткових відсотків визначених п. 4.3. договору кредиту № 22/2008ЛФ від 4 квітня 2008 року, а також інших відсотків, штрафних санкцій за даним договором на користь позивача є неправомірним.

Окрім цього, відповідно до ст. 1054 ЦК України коло кредитодавців за кредитним договором обмежується банківськими та іншими фінансовими установами, заміна кредитора у зобов`язанні, що виникає на підставі договору споживчого кредиту, на особу, яка не являється кредитодавцем згідно з ст. 1054 ЦК України, є неправомірною. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512, ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, з погодження Національного Банку України. Отже, умови договору кредиту № 22/2008ЛФ від 4 квітня 2008 року в цілому та п. 4.3 договору кредиту не може застосовуватися до відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки, кредитні відносини, що виникли внаслідок укладеного договір кредиту не передбачаються можливості заміни кредитора - фінансової установи на фізичну особу.

В судовому засіданні 14 квітня 2021 року позивач позов підтримав з мотивів викладених в ньому, додатково пояснив, що боржники не виконують умови кредитного договору, а вимога про стягнення пені ґрунтується на умовах договору, а також не виконано рішення суду про стягнення коштів з відповідачів, а тому просив позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в жодне з восьми судових засідань, будучи належним чином повідомленими про час і місце їх проведення, не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подали. Крім того, всі відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час і місце проведення судових засідань 11 лютого 2021 року та 14 квітня 2021 року, в такі не з`явились, про причини неявки не повідомили.

За таких обставин, суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідачів у справі та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого позивач не заперечив.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 4 квітня 2008 року між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20000 гривень на строк до 4 квітня 2010 року зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699 % від суми залишку кредиту, за кожен день користування.

В свою чергу, як встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 7 жовтня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 4 квітня 2008 року між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки № 22/2008ЛФ/1 та № 22/2008ЛФ/2 відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору. В разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники. Згідно з договором про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29 березня 2013 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за згаданим вище кредитним договором, укладеним між відповідачами і КС «Либідь». Як зазначено в п. 1.2 цього договору, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (12500 гривень тіла кредиту та 11453,53 гривень процентів), а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору.

Цим же рішенням суду стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 4 квітня 2008 року 12500 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972,25 гривень.

Крім того, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 4 квітня 2008 року 12500 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972,25 гривень.

На підставі вказано судового рішення судом видано виконавчі листи, які перебувають на виконанні в органах державної виконавчої служби.

Судове рішення відповідачами не виконано.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору, в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати наведеної в п. 5.1 даного договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3 % від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Виходячи з характеру такого виду відповідальності позичальників, сплата цих коштів є неустойкою, що також встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 7 жовтня 2014 року і що відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Пункт 2.1 кредитного договору визначає строк його дії з 4 квітня 2008 року по 4 квітня 2010 року і діє до повного виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ОСОБА_1 використав право вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку, що стверджується рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 7 жовтня 2014 року, яке набрало чинності, про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2008 року в загальному розмірі 45972,25 гривень, яка складалася з: тіла кредиту - 12500 гривень, процентів за користування кредитом - 20972,25 гривень та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - 12500 гривень.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення з позовом про стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Права та інтереси в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), а також аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 362/3054/14-ц (провадження № 61-17992св19), від 5 листопада 2020 року у справі № 711/5482/18 (провадження № 61-22738св19).

Таким чином, у кредитодавця/позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів за користування кредитними коштами та пені ОСОБА_1 використав своє право на повернення кредиту, тому відсутні правові підстави нараховувати неустойку (пеню) після пред`явлення до позичальника та поручителів вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо рішенням суду заборгованість за кредитним договором стягнута у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення неустойки (пені).

Разом з тим, ОСОБА_1 вимог про стягнення сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України у цій справі не заявляв.

Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання у цій справі відсутні.

До аналогічних висновків прийшов Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 463/4501/18 (провадження № 61-14778св19), в аналогічній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Щодо вимог про стягнення з відповідачів 1889,2 гривень компенсації за відрив від звичайних занять, то дана вимога до задоволення не підлягає також, оскільки позивачем у відповідності до вимог статті 81 ЦПК України не представлено жодного доказу його відриву від звичайних занять, що спричинено діями чи бездіяльністю відповідачів.

Щодо заперечень відповідача ОСОБА_2 викладених у відзиві, то суд такі до уваги не бере, виходячи з наступного. Суд вважає безпідставними посилання відповідача на положення п. 2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VIII щодо сукупної суми неустойки, оскільки відповідно до положень пункту 2 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення, дія цього закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом - 10 червня 2017 року.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а позивач відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, про що долучено копії відповідних документів, судовий збір стягненню з позивача не підлягає. Доказів понесення інших судових витрат сторонами не надано.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 264, 265, 280, 282-284, 289 ЦПК України, суд -

ухвалив:

в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 . реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Суддя: Стрепко Н.Л.