справа №619/684/21
провадження №2/619/574/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.04.2021 м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі:

Головуючого - судді Овсяннікова В.С.

за участю секретаря судового засідання - Матлахової Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс» про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Партнер Фінанс» про визнання недійсним договору №73/ від 17.10.2020.

В обґрунтування позову зазначає, що 17.10.2020 між нею та ТОВ «Партнер Фінанс» було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №73/.

Вважає, що при укладенні вказаного договору порушені її права як споживача.

Їй, як споживачу не була надана інформація, яка стосується суті наданих позивачем фінансових послуг, передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відсутнє будь-яке письмове твердження про її ознайомлення з усіма умовами кредитного договору. Також в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» працівники ТОВ «Партнер Фінанс» при видачі кредитних коштів не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками. Не існує будь-якого окремого документу, де викладена інформація передбачена вищезазначеними законами, на якому б стояв підпис позивача про ознайомлення з такою інформацією.

Вважає несправедливими умови кредитного договору, зокрема згідно додатку до Кредитного договору зазначена реальна річна процентна ставка за кредитом від суми кредиту. Згідно договору при порушенні позичальником зобов`язань, в тому числі у разі прострочення встановленого строку повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, позичальник на вимогу кредитодавця сплачує на його користь пеню в розмірі 3% від простроченої в оплаті суми за кожен день такого прострочення, тобто сума компенсації становить майже 100 %, що є несправедливою умовою.

Відповідно до умов договору за одне правопорушення, а саме: порушення нею виконання зобов`язань, щодо погашення суми кредиту та/або сплати процентів, вона повинна сплачувати пеню двічі.

Відповідач не повідомив їй про умови та строки оброки її персональних даних.

Вказані порушення законодавства і стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 24.12.2020 відкрито провадження по даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов.

Відповідач з поясненнями чи запереченнями (відзивом на позов) щодо позовних вимог до суду не звертався.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 73/951113146 у письмовій формі, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу грошові кошти у розмірі 5000 гривень.

Водночас, позивач просить на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір, укладений між сторонами 17.10.2020 недійсним. Згідно преамбули вказаного Закону цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Зважаючи на те, що позивач посилається на застосування Закону України «Про захист прав споживачів», та умови договору цілі кредиту не визначають, слід вважати, що кредит був взятий для особистих потреб. Доказів протилежного суду не надано.

Проте, відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір було укладено у письмовій формі. Згідно п. 3.2 Договору, підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що він отримав від Позикодавця суму позики у повному обсязі у дату підписання цього Договору, а тому Договір є укладений.

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач посилається на те, що відповідач перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на момент укладення договору, а також Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту.

Проте, на час вчинення спірного правочину 17.10.2020 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазнала змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017, й відповідна стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначила, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час вчинення спірного правочину, та Закону України «Про споживче кредитування» ненадання споживачу в письмовій формі інформації щодо умов надання кредиту не є підставою для визнання правочину недійсним, лише є підставою для відповідальності для суб`єкта господарювання, встановленої законодавством.

Крім того, відповідно до абз. 1 п. 4.11 Договору вбачається, що позичальник підтверджує, що отримав від позикодавця до укладення цього договору інформацію вказану в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, про що засвідчив своїм підписом у спірному договорі. А тому, суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови договору перед укладенням та під час укладення договору. Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Суд вважає також необґрунтованими посилання позивача на те, що п. 5.2 Договору є несправедливими з огляду на встановлення у ньому вимоги щодо сплати непропорційно великої суми компенсації, а саме майже сто відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання нею зобов`язань за договором.

Натомість, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Однак пункт 5.2 та п. 5.3 Договору передбачає, що за порушення Позичальником строків погашення грошових зобов`язань, передбачених Договором, Позикодавець має право вимагати від Позичальника сплатити позикодавцю пеню. У випадку нарахування позикодавцем пені, така пеня нараховується у розмірі 2 % від суми простроченого грошового зобов`язання за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості.

Суд приходить висновку, що зміст договору є зрозумілим до прочитання і не може розцінюватися як надання інформації у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб. Позивач не був обмежений в часі ознайомитися більш детально з умовами договору, не був позбавлений права відмовитися отримувати кредит.

Так, пунктами 8.4, 8.5 договору передбачено, що сторони досягли згоди, що всі зміни і доповнення до цього договору здійснюються сторонами у письмовій формі та скріпляються їх підписами, сторони за взаємною згодою мають право вносити будь-які зміни до цього договору, укладати додаткові угоди до цього договору, укладати договори позики на інших умовах, ніж визначені цим договором, а також укладати будь-які інші договори для врегулювання взаємних правовідносин на умовах, що не суперечать чинному законодавству

Отже, позивач не була позбавлена можливості внести зміни чи доповнення до договору або укласти/запропонувати додаткову угоду, відмовитися від таких умов, але погодилася із умовами договору та підписала його.

Щодо вимоги позивача про обробку її персональних даних, суд виходить з наступного.

Позивач посилається на те, що п. 4.11 та п. 6.4 Договору є незаконними та суперечать абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки її персональних даних, та згідно умов кредитного договору надана нею згода на обробку її персональних даних є безстроковою та безвідкличною.

Відповідно до п. 4.11 Договору позичальник підтверджує, що дає свою безумовну та безвідкличну згоду на безстрокову обробку, зберігання та використання його персональних даних без будь-яких обмежень з метою виконання Позикодавцем умов цього договору та статутної діяльності Позикодавця.

Згідно п. 6.4 Договору, позичальник цим надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на збір та обробку будь-яких його персональних даних, включаючи, але не обмежуючись, збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням відомостей про Позичальника, з метою виконання Позикодавцем умов цього Договору та статутної діяльності Позикодавця, а також чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних`згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

Таким чином, зважаючи на підписання позивачем Договору вона дала згоду на обробку її персональних даних. Така згода надається виключно до сформульованої мети їх обробки.

Водночас, згідно п. 11 ч. 2 суб`єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних.

А тому положення п. 6.4 Договору про те, що позичальник надає свою саме безвідкличну згоду на обробку його персональних даних суперечать вищенаведеним вимогам Закону.

За змістом положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України вказаний пункт договору є недійсним. Однак спірний правочин був би вчинений і без включення до нього такого положення, а тому недійсність такого положення не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

З огляду на вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 203, 204, 215, 1047, ЦК України, ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» ст. ст. 2, 8, 14 Закон України «Про захист персональних даних», ст. ст. 89, 133, 141, 258-265, 212 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс» про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсним - задовольнити частково.

Договір позики № 73/951113146, укладений 17 жовтня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 , визнати недійсним в частині безвідкличної згоди позичальника на обробку його персональних даних, що визначена у п. 6.4 Договору.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс», на користь держави судовий збір у сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні - протягом 30 днів з дня отримання ними копії рішення.

Рішення набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, або протягом 30 днів з дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Сторони у справі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс», , адреса місцезнаходження: вул. Харківське шосе, 201-203, офіс 43, м. Київ.

Суддя В. С. Овсянніков