Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2122/21 Головуючий у 1-й інст. Єригіна І. М.
Категорія 82 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу № 295/2122/21 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», приватного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» про визнання договору відступлення права вимоги за договором споживчого кредитування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2021 року, постановлену під головуванням судді Єригіної І.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», приватного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» про визнання договору відступлення права вимоги за договором споживчого кредитування недійсним, де просила визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 26.12.2019 року № 2612-01, укладеного між ТОВ ФК «Профіт Капітал» та ТОВ ФК «Кредит-Капітал» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № від 17.06.2008 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та нею.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2021 року цивільну справу № 295/2122/21 направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати, як таку, що є незаконною, необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права та такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі. Зазначає, що оскільки предметом договору відступлення права вимоги є вимоги по споживчому кредитному договору, права по якому набув ТОВ «Вердикт Капітал» вона має право на захист як споживача банківських послуг, відповідно до Закону України «Про захист прав споживача». Вказує, що оскаржуваною ухвалою суду від 23 лютого 2021 року Богунським районним судом м. Житомира порушено її право на судовий захист як споживача за місцем свого зареєстрованого проживання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вбачається, що 17.06.2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/7802/73/135244, згідно з яким позичальнику надано кредит в розмірі 17236,26 доларів США.

Відповідно до договору відступлення права вимоги № 2612-01 від 26.12.2019 року ТОВ ФК «Профіт Капітал» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» свої права вимоги, набуті на підставі договору відступлення права вимоги № 114/2-28 від 18.12.2019, що укладено з АТ «ОКСІ Банк» та договору відступлення права вимоги № 114/12-28 від 18.12.2019, що укладено з АТ «Райффайзен Банк Аваль» в тому числі свої права вимоги за кредитним договором № .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 у позовній заяві просить визнати недійсним, зокрема, договір відступлення прав вимоги № 2612-01 від 26.12.2019, укладений між ТОВ ФК «Профіт Капітал» та ТОВ «Вердикт Капітал» в частині передачі прав по кредитному договору № від 17.06.2008, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та нею.

Позивач посилалась на ту обставину, що кредитний договір № від 17.06.2008 року розірваний судом 05.04.2011, а тому вважає, що зобов`язання за цим договором припиненні на підставі ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України і не можуть бути предметом договору відступлення права вимоги.

Позови, що виникають із кредитних правовідносин, пред`являються до суду за загальними правилами підсудності. При цьому суд має враховувати право споживача на пред`явлення позову також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування цієї особи або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору (стаття 28 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 квітня 1996 року № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних потреб. Закон регулює відносини споживача підприємством, установою, організацією чи громадянином - підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства.

Абзацом другим п. 2 цієї постанови Пленуму встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пп. 22, 23 ст.1, ст.11, ч. 8 ст.18, ч. 3 ст. 22 Закону у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Так, з дати набрання чинності спеціального Закону України "Про споживче кредитування", а саме з 17 червня 2008 року, відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулюються спеціальним Законом України "Про споживче кредитування".

Положеннями ст.3 Закону України "Про споживче кредитування" визначено, що він регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

Між тим, згідно з преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів" цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

На час укладення оспорюваного договору стаття 11 Закону викладена в такій редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" відносини, що виникають у зв`язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг клієнтам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно-правовими актами. Відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

За Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011 держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Отже, є очевидним, що до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки ним регулюються відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і надавачами послуг, визначається механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, цей Закон підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті самі питання.

Відтак, позивач, як споживач фінансових послуг, визначивши на власний розсуд місце пред`явлення позову в цивільній справі про визнання договору відступлення права вимоги за договором споживчого кредитування недійсним, пов`язаний із укладенням кредитного договору, а саме пред`явивши позов за місцем проживання, скористалася своїм абсолютним правом, передбаченим ст.28 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про передачу позовної заяви до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю у зв`язку з непідсудністю справи Богунському районному суду м. Житомира.

Хоча ст. 12 ЦПК України зобов`язує суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, суд підійшов до вирішення цього питання формально та безпідставно передав за територіальною підсудністю справу на розгляд іншому суду.

Апеляційний суд зважає на те, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до п. п. 1, 4 ст. 379 ЦПК України є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки спірні правовідносини виникли на стадії виконання договору про надання споживчого кредиту, зокрема щодо відступлення прав вимоги за ним, ОСОБА_1 , мала право на пред`явлення позову за зареєстрованим місцем проживання чи перебування (частина п`ята статті 28 ЦПК України).

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 на час пред`явлення позову була адреса: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Богунського районного суду міста Житомира.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді