Справа № 216/1091/17
Провадження № 2/216/153/21
РІШЕННЯ

іменем України

09 лютого 2021 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Кузь А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 приміщення суду у м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, розподіл його та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі з липня 2011 року до 04.10.2015. За час шлюбу вони за спільні кошти придбали житловий будинок з господарчими спорудами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння згідно з договором купівлі-продажу оформлено на відповідача. ОСОБА_3 не бажає добровільно визнавати право позивача на 1/2 частину нерухомого майна, у зв`язку з чим він був змушений звернутись до суду за захистом своїх майнових прав.

Позивач у судове засідання не з`явився. Представник позивача - адвокат Буліч Н.В. надала до суду заяву в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомили. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили та не подали відзив, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за їх відсутності.

Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з липня 2011 року до 04.10.2015. Від сумісного життя дітей не мають.

Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та земельною ділянкою (а.с. 83-84) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 85) у період шлюбу, 30.04.2013, ОСОБА_3 було придбано житловий будинок з господарчими будівлями та земельною ділянкою, наданою для їх обслуговування, а саме: житловий глинобитний, обкладений цеглою будинок «А-1», загальною площею 67,9 кв.м, житловою площею 32,1 кв.м, сарай Б, сарай В, сарай Г, вбиральня Д, огорожа №1-2, водоколонка І, замощення ІІ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,0639 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :08:208:0074.

Зі свідоцтва про шлюб серії (а.с. 81) вбачається, що ОСОБА_3 уклала шлюб зі ОСОБА_4 та змінила його прізвище на « ОСОБА_2 ».

Позивач вважає, що вказане нерухоме майно є об`єктом спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач не визнає його майнові права, внаслідок чого вони мають бути захищені в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Таким чином, вбачається, що законом визначено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку.

Судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна, а обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшення частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та відповідного збільшення частки іншого, не вбачається. Враховуючи те, що відповідач не надала відзив на позовну заяву та в судовому засіданні не оспорювала поширення правового режиму спільного майна на домоволодіння, не скористалася своїм правом звернутися до суду з зустрічними вимогами про визнання нерухомого майна об`єктом особистої приватної власності, суд приходить до висновку про належність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 64 Сімейного кодексу України передбачено право подружжя на укладення договорів між собою .

Зокрема, частини перша та друга цієї статті визначають, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Оформлення угоди про добровільний розподіл майна повинно здійснюватися з урахуванням законодавства, яке регулює порядок реєстрації нерухомості.

Договір про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 367 Цивільного кодексу).

У зв`язку з чим, суд, даючи оцінку заяві від 23.04.2013, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. (а.с. 82) та визначившись з її правовою природою, прийшов до висновку про її недостатність, неналежність та юридичну невизначеність, оскільки вона не є договором між подружжям, оформленим належним чином в установленому законом порядку, не містить волевиявлення другої сторони, у даному випадку, титульного власника майна ОСОБА_2 та не містить інших істотних умов для даного виду договору.

Таким чином, враховуючи, що спірні житловий будинок з господарчими спорудами та земельна ділянка придбані сторонами за час шлюбу, відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд приходить висновку про поділ між сторонами спірного майна, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог ст. 1 ЗУ «Про судовий збір» позивачем при пред`явленні цього позову було сплачено судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 64, 65, 69 СК України, ст.ст. 367, 368, 372, 640, 657 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст.12, 13, 76-81, 141, 223, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, розподіл його та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та земельною ділянкою, наданою для їх обслуговування, а саме: житловий глинобитний, обкладений цеглою будинок «А-1», загальною площею 67,9 кв.м, житловою площею 32,1 кв.м, сарай Б, сарай В, сарай Г, вбиральню Д, огорожу №1-2, водоколонку І, замощення ІІ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0639 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :08:208:0074.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та земельною ділянкою, наданою для їх обслуговування, а саме: житловий глинобитний, обкладений цеглою будинок «А-1», загальною площею 67,9 кв.м, житловою площею 32,1 кв.м, сарай Б, сарай В, сарай Г, вбиральню Д, огорожу №1-2, водоколонку І, замощення ІІ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0639 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :08:208:0074.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1280,00 грн (одна тисяча двісті вісімдесят гривень).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

-позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

-відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О. Кузнецов