Дата документу 30.03.2021 Справа № 316/814/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 316/814/19
Провадження №22-ц/807/201/21
Головуючий в 1-й інстанції Бульба О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дубкова Артема Володимировича на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 01 вересня 2020 року, ухвалене у м. Енергодар (повний текст рішення складено 10 вересня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє: ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради, треті особи: міський голова Енергодарської міської ради Запорізької області Музика Павло Олексійович, Енергодарська міська рада Запорізької області, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 р. позивач ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Дубкова Артема Володимировича звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою в якій з урахуванням уточнень зазначав, що йому, як виконуючому обов`язки директора комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради (далі КП «Комунальні системи» ЕМР) та директору КП «Комунальні системи» ЕМР, в період з 15.02.2016 р. по 14.06.2016 р., не виплачувалась заробітна плата та при його звільнені, не було проведено розрахунок з виплати заборгованості із заробітної плати, просив суд: стягнути з відповідача на користь позивача належну йому заробітну плату за період з 15.02.2016 р. по 14.03.2016 р. та з 15.03.2016 р. по 14.06.2016 р., а також середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільнені за період з 14.06.2016 р. (день звільнення) по день фактичного розрахунку.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 01 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє: ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради, треті особи: міський голова Енергодарської міської ради Запорізької області Музика Павло Олексійович, Енергодарська міська рада Запорізької області, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дубкова Артема Володимировичаподав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 15.02.2016 року по 14.06.2016 року, що встановлено під час перевірки Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області. Заява про звільнення позивача з посади має ознаки підробки. За відсутності документів витребуваних судом у відповідача, щодо розміру заробітної плати позивача, розрахунок заборгованості по виплаті заробітної плати повинен бути проведений на підставі даних штатного розпису.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, 29.01.2016 р. рішенням Енергодарської міської ради №26 створено Комунальне підприємство «Комунальні системи» Енергодарської міської ради» (а.с.8).

15.02.2016 р. розпорядженням Енергодарського міського голови №7-кп ОСОБА_1 призначено виконувачем обов`язки директора Комунального підприємства «Комунальні системи» ЕМР (а.с.10).

19.02.2020 р. проведено державну реєстрацію КП «Комунальні системи» ЕМР в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.9).

15.03.2016 р. розпорядженням Енергодарського міського голови №9-кп ОСОБА_1 призначено директором Комунального підприємства «Комунальні системи» ЕМР, звільнивши його з посади виконувача обов`язки даного підприємства, а вже 16.03.2016 р. ОСОБА_1 звільнено з посади директора КП «Комунальні системи» ЕМР (а.с.10, 17).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з КП «Комунальні системи» ЕМР в період часу з 15.02.2016 р. по 15.03.2016 р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодного доказу того, що в період його працевлаштування на КП «Комунальні системи» ЕМР, в цьому підприємстві існував штатний розпис та позивачу було визначено розмір заробітної плати, не надано доказів складання в КП «Комунальні системи» ЕМР табелів обліку робочого часу, відповідно до якого позивач був присутнім на робочому місці, та підтвердження нарахування йому заробітної плати, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитися, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

За ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Відповідно до матеріалів справи та доказів наданих, як суду першої, так і суду апеляційної інстанції, 15.02.2016 р. розпорядженням Енергодарського міського голови №7-кп ОСОБА_1 призначено виконувачем обов`язків директора Комунального підприємства «Комунальні системи» ЕМР (т.1 а.с.10).

15.03.2016 р. розпорядженням Енергодарського міського голови №9-кп ОСОБА_1 призначено директором Комунального підприємства «Комунальні системи» ЕМР, звільнивши його з посади виконувача обов`язки даного підприємства (т.1 а.с.11).

Вказані обставини не заперечуються сторонами у справі.

16.03.2016 р. ОСОБА_1 звільнено з посади директора КП «Комунальні системи» ЕМР (а.с.17). Підставою для звільнення була заява ОСОБА_1 про звільнення з посади за власним бажанням від 16.03.2016 року (т.1 а.с.18), оригінал якої було оглянуто під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Звільнено ОСОБА_1 з посади 16.03.2016 року на підставі розпорядження Енергодарського міського голови №10-кп.

Доводи апеляційної скарги з приводу підробки заяви про звільнення, в частині зазначення її дати, не підтверджені належними та допустимими доказами, при цьому факт написання такої заяви позивач не заперечує, зазначаючи лише, що дата її складання була іншої.

Також слід зазначити, що про існування розпорядження Енергодарського міського голови №10-кп про звільнення ОСОБА_1 з посади, позивачу було відомо, як він зазначає в позові, з моменту отримання відповіді на запит адвоката, між тим на час розгляду цієї справи розпорядження не оскаржено і є дійсним.

Зважаючи на викладене, є всі підстави стверджувати, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з КП «Комунальні системи» ЕМР в період часу з 15.02.2016 р. по 16.03.2016 р.

Доказів виконання трудових обов`язків директора КП «Комунальні системи» ЕМР ОСОБА_1 після 16.03.2016 року суду надано не було.

Посилання позивача на те, що між сторонами у справі будо укладено контракт на період з 15.03.2016р. по 14.06.2016 року, не доводить факт перебування позивача весь цей час на вказаній посаді, оскільки відповідно до п.п.6.2.2 Контракту №72 від 15.03.2016р., вказаний контракт може бути припинено за угодою сторін.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт перебування позивача на посаді директора КП «Комунальні системи» ЕМР після 16.03.2016 року підтверджений відповіддю ГУ Держпраці у Запорізькій області від 08.01.2019р. за №08/02.8-05/1690, є хибним, оскільки за текстом вказаної відповіді зазначається лише строк дії контракту №72 від 15.03.2016р., при цьому не констатується факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з КП «Комунальні системи» ЕМР протягом вказаного строку.

Таким чином, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з КП «Комунальні системи» ЕМР в період часу з 15.02.2016 р. по 16.03.2016 р. і при цьому доказів отримання ним заробітної плати за вказаний період відповідачем у справі надано не було, є підстави для задоволення позову, в частині стягнення на користь позивача заборгованості з заробітної плати за період з 15.02.2016 р. по 16.03.2016 р.

У відповідності до ст. 1, 2, 3, 3-1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п.4.1 Контракту №72 від 15.03.2016р., за виконання обов`язків, передбачених цим Контрактом, Керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності. Керівникові встановлюється посадовий оклад згідно з штатним розписом, розроблений на підставі нормативних та законодавчих актів України з оплати праці з дотримання умов, передбачених Галузевою угодою і колективним договором за фактично відпрацьований час.

Під час судового розгляду встановлено та не заперечувалось сторонами, що у період з 15.02.2016 р. по 16.03.2016 р. штатний розпис на підприємстві затверджено не було і позивачу, як керівнику не було встановлено посадовий оклад. При цьому вимоги позивача, щодо обчислення розміру заробітної плати виходячи із штатного розпису затвердженого 30.06.2017 року є безпідставними, оскільки вказані оклади працівників підприємства затверджені вже після звільнення позивача з посади.

За таких обставин, враховуючи гарантоване статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, є підстави для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній плати за період з 15.02.2016 р. по 16.03.2016 р. виходячи із показників мінімальної заробітної плати встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» у розмірі 1378,00 грн. на місяць та погодинному розмірі 8,29 грн.

Враховуючи, що позивачем відпрацьовано один повний місяць і один робочий день стягненню підлягає заборгованість по заробітній платі у розмірі 1444,32 грн. (1378,00 грн.+66,32 грн. (8,29*8) за вирахуванням з цієї суми всіх податків та зборів передбачених законодавством.

Що стосується середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то слід зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України застосовується лише у випадку наявності вини роботодавця у невиплаті належних працівникові платежів на час звільнення.

Так, позивач під час судового розгляду не вказував, що саме перешкоджало йому, як керівнику комунального підприємства встановити собі посадовий оклад, затвердити штатний розпис та виплатити собі заробітну плату у повному обсязі, при цьому існування об`єктивних обставин, що стали причиною виникнення заборгованості з заробітної плати не встановлено.

Вказані обставини свідчать, що позивач, як керівник підприємства з власної вини допустив невиплату належних йому сум при звільненні, що виключає можливість застосування у зазначених правовідносинах вимог ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дубкова Артема Володимировичазадовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 01 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє: ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради, треті особи: міський голова Енергодарської міської ради Запорізької області Музика Павло Олексійович, Енергодарська міська рада Запорізької області, про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради на користь ОСОБА_1 1444,32 грн. в рахунок заборгованості по заробітній платі за вирахуванням з цієї суми всіх податків та зборів передбачених законодавством.

В решті прозову в цій частині відмовити.

Решту рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 квітня 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: О. В. Крилова

О. З. Поляков