провадження 2/201/22/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно і поділ майна подружжя, стягнення витрат і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, припинення права власності, стягнення грошових коштів та витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 жовтня 2018 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно (квартира) та поділ майна подружжя, стягнення грошових коштів та витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Відповідач ОСОБА_2 заявив зустрічний позов про поділ майна подружжя (ті ж квартири), ухвалою суду вказані позови були об`єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві та з представником посилаються на те, що з 20 серпня 2011 року перебувають в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від цього шлюбу і спільного мешкання спільних неповнолітніх дітей не мають. Стосунки в сім`ї складалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш.. За час спільного мешкання і шлюбу вони за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (житлова площа 18.2 кв. м., загальною площею 45.4 кв. м.), право власності на яку 27 січня 2015 року оформлене було на відповідача ОСОБА_2 і на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 травня 2012 року відповідач став власником (приватизував) однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яку також було оформлено та зареєстровано на відповідача, тобто набуто останнім в період їх шлюбу. Вказані квартири є їх спільною власністю, вони придбані на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком ними спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і стало питання про поділ вказаного майна та інш.. Але відповідач відмовляється поділити вказані квартири добровільно; позивач вважає вказане протиправним, оскільки ці дві квартири, на її думку, спільні, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном, квартирами. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (сторін) вказане майно (ці дві квартири), визнати за ними по рівну право власності по Ѕ частині вказаного житла, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, оскільки він не узгоджується з її уточненим позовом, безпідставний і порушує її права.

Причини неявки в судове засідання позивачки за первісним позовом і відповідачки за зустрічним позовом судом визнаються не поважними, заяви на відкладення слухання справи оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача (за зустрічним позовом) не надавала, від отримання судових повісток відмовляється. Справа розглядається тривалий час, стороною цього відповідача породжується тяганина. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача. Суд не може задовольнити клопотання представника позивача за первісним позовом у зв`язку самоізоляцією та із введенням у країні карантину, оскільки доказів вказаного суду не надано, саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, суд діє в межах чинного законодавства, а заявник та/або його представник не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду, проте не скористався своїм правом.

Відповідач ОСОБА_2 частково визнав вимоги первісного позову, вказавши на те, що дійсно квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку 27 січня 2015 року оформлене було на нього є спільною з його дружиною, але її доля власності складає ј частку, а не Ѕ, оскільки його частина коштів при оплаті вартості вказаного житла була значно більшою (кошти йому подарувала мати), тому частка ОСОБА_1 є в цьому житлі не значною і він готовий виплатити їй грошову компенсацію; стосовно іншого житла: квартири АДРЕСА_2 , то на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 травня 2012 року відповідач став власником (приватизував) це житло, яке є лише його власністю і дісталося йому від матері, ОСОБА_1 немає ніякого відношення до вказаного житла, тому він заперечував проти первісного позову про поділ житла, підтримав зустрічні вимоги та викладені в ньому обставини в частині поділу майна, просив задовольнити повністю зустрічний позов з урахуванням уточнень і не заперечував проти частково задоволення первісного позову.

Третя особа ОСОБА_3 підтримала зустрічні позовні вимоги і викладені в цьому позові обставини та просила його задовольнити, проти задоволення первісного позову заперечувала і просила в задоволенні цього позову відмовити.

З`ясувавши позицію сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню, зустрічні вимоги не обгрунтованими за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 з 20 серпня 2011 року перебувають в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від цього шлюбу і спільного мешкання спільних неповнолітніх дітей не мають. Стосунки в сім`ї складалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш.. За час спільного мешкання і шлюбу вони за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (житлова площа 18.2 кв. м., загальною площею 45.4 кв. м.), право власності на яку 27 січня 2015 року оформлене було на відповідача ОСОБА_2 і на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 травня 2012 року відповідач ОСОБА_2 став власником (приватизував) однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яку також було оформлено та зареєстровано на відповідача.

Вказані квартири, на думку ОСОБА_1 , є їх спільною власністю, вони придбані на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком ними спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і стало питання про поділ вказаного майна та інш.. Відповідач ОСОБА_2 відмовляється поділити вказані квартири добровільно; позивач вважає вказане протиправним, оскільки ці дві квартири, на її думку, спільні, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном, квартирами. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушена звертатися до суду з цими позовними вимогами, до неї заявлено зустрічний позов. Суд вважає лише первісний позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 з 20 серпня 2011 року перебувають в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від цього шлюбу і спільного мешкання спільних неповнолітніх дітей не мають. Стосунки в сім`ї складалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш.. За час спільного мешкання і шлюбу вони за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (житлова площа 18.2 кв. м., загальною площею 45.4 кв. м.), право власності на яку 27 січня 2015 року оформлене було на відповідача ОСОБА_2 і на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 травня 2012 року відповідач ОСОБА_2 став власником (приватизував) однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яку також було оформлено та зареєстровано на відповідача.

Вказані квартири, на думку ОСОБА_1 , є їх спільною власністю, вони придбані на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком ними спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися і стало питання про поділ вказаного майна. Відповідач ОСОБА_2 відмовляється поділити вказані квартири добровільно; позивач вважає вказане протиправним, оскільки ці дві квартири, на її думку, спільні, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаними квартирами, так як вказане майно зареєстроване на відповідача.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, вказані позивачкою квартири придбано у період шлюбу і за спільні кошти сторін, але вказане не підтверджується матеріалами справи: так квартира АДРЕСА_1 (житлова площа 18.2 кв. м., загальною площею 45.4 кв. м.), право власності на яку 27 січня 2015 року оформлене було на відповідача ОСОБА_2 дійсно придбана сторонами в період шлюбу за їх спільні кошти і відповідно до ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна, що визнав і відповідач.

Не може суд погодитися з позицією відповідача про те, що більшість коштів на придбання цього житла надав саме він і частину коштів йому для цього подарувала мати (третя особа), оскільки належних доказів цього (договору дарування чи інш. договору) відповідач суду не надав, а сплати частини коштів за пай відповідача його матір`ю свідчить про внесення коштів саме замість нього, а не своїх чи в дарунок, тому ці кошти не можуть бути особистими коштами ОСОБА_2 , отриманими в період шлюбу. Крім того, відповідач довільно самостійно визначив розмір часток власності вказаного житла, без належної оцінки чи експертного дослідження виходячи з невідомого розрахунку, тому вказаний доказ є необгрунтованим і не може бути взятий судом до уваги.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України).

Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації позивач чи відповідач на депозитний рахунок суду не вносили.

Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Цей поділ зафіксований в позовах і уточненнях до них, поясненнях в судовому засіданні.

Згідно ст. 73 СК України встановлено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що спірна квартира зареєстрована, оформлені та знаходиться у володінні відповідача, ця квартира є неподільною річчю, суд вважає за можливе задоволення первісного позову.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, суд приходить висновку про рівність часток сторін у цьому спірному майні слід розподілити, визначивши по Ѕ ідеальній частці за кожним з них. Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З урахуванням викладеного суд вважає, що первісні позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Стосовно вимог позивачки по квартирі АДРЕСА_2 , яку було оформлено та зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 травня 2012 року, то ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки право власності на вказане житло ОСОБА_2 набув в порядку безоплатної приватизації займаної ним квартири, а відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України житло, набуте ним під час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Не можуть бути задоволені і зустрічні позовні вимоги, оскільки відповідач довільно самостійно визначив розмір часток власності сторін вказаного житла, без належної оцінки чи експертного дослідження виходячи з невідомого розрахунку; повинна бути обов`язкова згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації позивач чи відповідач на депозитний рахунок суду не вносили.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, яга містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

З огляду на приписи ст. 81, ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78 та ч. 1 ст. 80 ЦПК України позивач не надав належних та допустимих доказів, яких було б достатньо для підтвердження того, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя та придбалося і використовувалося в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ч. З ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем в порушення зазначених вимог ЦПК України, не доведені обставини, на які він посилається в своєму позові, як на підставу своїх позовних вимог, так і спосіб захисту його нібито порушених прав, який він обрав, а тому це є підставою для відхилення аргументів позивача, викладених в його зустрічному позові та відмови в задоволенні його позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача частково задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторона відповідача в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню частково.

Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з певними положеннями первісного позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 і в порядку розподілу вказаного нерухомого спільного майна цього подружжя визнати за: 1) ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 ; 2) ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 , в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно і поділ майна подружжя слід відмовити, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в вигляді судового збору в сумі 2 102 грн. 75 коп., в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, припинення права власності, стягнення грошових коштів та витрат відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про визнання права спільної сумісної власності на майно і поділ майна подружжя в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку розподілу вказаного нерухомого спільного майна цього подружжя визнати за: 1) ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; 2) ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно і поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в вигляді судового збору в сумі 2 102 грн. 75 коп.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, припинення права власності, стягнення грошових коштів та витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 06 квітня 2021 року.

Суддя -