Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 227/59/19

провадження № 61-13958св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство»,

третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Донецькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2020 року у складі судді Хоменко Д. Є.

та постанову Донецького апеляційного суду від 09 вересня 2020 року у складі колегії суддів:Агєєва О. В., Корчистої О. І., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство» (далі - ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство»), третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Донецькій області (далі - ГУ Держгеокадастру в Донецькій області), про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки (паю) сільськогосподарського призначення.

Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до державного акта на право власності від 02 червня 2006 року серії ЯА № 997229 він є власником земельної ділянки площею 5,2700 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Ділянка розташована на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, кадастровий номер -06-000-0393. Договір оренди цієї земельної ділянки від 23 травня 2008 року № б/н укладений між позивачем і ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство», а також акт приймання передачі ділянки позивач не укладав та не підписував. Повноважень

на підписання від свого імені та своєї згоди на укладання договору оренди землі нікому не надавав. Підписи в зазначених документах були підроблені, вказаний договір оренди землі з`явився в результаті порушення відповідачем вимог законодавства.

Просив визнати недійсним договір оренди землі від 23 травня 2008 року № б/н, укладений між ним і ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 , починаючи з 14 травня 2012 року, було достеменно відомо про порушення своїх прав, а тому передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності,

про застосування якого просив представник відповідача, сплив 14 травня

2015 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 09 вересня 2020 року залишив рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із рішення суду першої інстанції про пропущення ОСОБА_1 позовної давності, проте зазначив, що суд першої інстанції не зробив висновок по суті заявлених вимог. Установивши, що договір, укладений від імені орендодавця підписаний не ним, а іншою особою, суд апеляційної інстанції зазначив, що ця обставина безумовно підтверджує відсутність волевиявлення позивача на укладення спірного договору оренди землі, що, у свою чергу дає підстави вважати позовні вимоги про визнання договору недійсним обґрунтованими.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди залишили поза увагою, що вимоги стосовно позовної давності не поширюються на вимоги власника про захист права власності на підставі статті 391 ЦК України, оскільки таке правопорушення є триваючим, тому вважає, що строк давності не сплинув.

Крім того, суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 358/815/17.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2020 року ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 227/59/19, витребувано її з Добропільського міськрайонного суду Донецької області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до повідомлення відділу у Добропільському районі

ГУ Держгеокадастру в Донецькій області від 14 вересня 2018 року № 1703/103-18 та копії державного акта на право власності серії ЯА № 997229 від 02 червня 2006 року ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку площею 5,2700 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка розташована території Криворізької сільської ради. Згідно з нормативною грошовою оцінкою вартість земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0393 у 2017 році становила 186 705,72 грн, у 2018 році -

186 705,72 грн.

Згідно з копією спірного договору оренди землі від 23 травня 2008 року орендодавець ОСОБА_1 передав в оренду Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство» (далі - СТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство») свою земельну ділянку в розмірі 5,2700 га, що належить позивачу на підставі державного акта серії ЯА № 997229 від 02 червня 2006 року. Також додано копію акта приймання-передачі земельної частки (паю) в натурі з кадастровим номером :06:000:0393, власником якої є ОСОБА_1 , передачу проведено на підставі укладеного договору оренди земельної ділянки

із СТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» (а. с. 13, 38).

Акт складено про те, що власник земельної ділянки ОСОБА_1 в присутності голови Криворізької сільської ради Бєлоуса Ю. П. та СТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» в особі директора Паскала Ф. В. передав

в оренду СТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» спірну земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком

на 10 років.

Відповідно до письмових пояснень представника ГУ Держгеокадастру

у Донецькій області від 07 лютого 2019 року, за даними відділу

в Добропільському районі ГУ Держгеокадастру в Донецькій області, ОСОБА_1 уклав договір оренди землі з ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство», про що свідчить запис у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею

від 23 травня 2008 року за № 4АА817400265, на земельну ділянку

з кадастровим номером :06:000:0393 площею 5,2700 га. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

У період 2008-2010 років реєстрацію правовстановлюючих документів

на земельні ділянки здійснював Центр державного земельного кадастру згідно

з Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель. Таким чином, договір оренди земельної ділянки зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею згідно з чинним законодавством.

Відповідно до копії договору позики від 14 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Донецької області Молодняк О. В., ОСОБА_1 отримав від ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» гроші в сумі 23 800,00 грн. Відповідно до пункту 2.2 цього договору погашення позики здійснюється рівними частинами

по 3 400,00 грн щороку до 31 грудня 2018 року включно шляхом безготівкового зарахування на рахунок позикодавця належної ОСОБА_1 до отримання щорічної орендної плати за договором № б/н оренди землі, укладеним 23 травня 2008 року та зареєстрованим у Добропільському міському відділі Донецької регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» (далі - Добропільський МВ ДРФ ДП «ЦДЗК») 23 травня 2008 року,

про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди зроблено запис № 4АА17400265. Вказаний договір підписано сторонами

у присутності приватного нотаріуса. Особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, правоздатність, а також дієздатність ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» і повноваження його представника перевірено.

У судовому засіданні позивач підписання ним такого договору не заперечував.

На підставі вказаного договору між сторонами укладено додаткову угоду від 14 травня 2012 року до договору оренди землі від 23 травня 2008 року б/н, зареєстрованого у Добропільському МВ ДРФ ДП «ЦДЗК» за № 4АА17400265, згідно з якою орендна плата за 2012-2018 роки щороку зараховується в рахунок погашення суми позики згідно з договором позики від 14 травня 2012 року. Розмір щорічної орендної плати становить 4 000,00 грн за один пай і до 31 грудня 2018 року перегляду не підлягає.

Також в матеріалах справи є копії заяв ОСОБА_1 від 14 травня 2012 року

(а. с. 160, 161), відповідно до яких він просив виплатити належну йому суму

орендної плати до 2018 року в сумі 23 800,00 грн та зараховувати належну

до виплати йому суму за оренду паю щороку з 2012 року до 2018 року включно

в рахунок погашення отриманої ним позики в сумі 23 800,00 грн.

14 травня 2012 року ОСОБА_1 за своїм особистим підписом отримав 23 800,00 грн від ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство»

на підставі договору позики від 14 травня 2012 року, що підтверджується видатковим касовим ордером від 14 травня 2012 року (а. с. 176) за підписом самого ОСОБА_1 , керівника та головного бухгалтера ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство». Вказані виплати були проведені відповідно

до наказу директора ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство»

(а. с. 179) про надання позики орендодавцю ОСОБА_1 .

За клопотанням позивача, ухвалою суду Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 вересня 2019 року була призначена судова почеркознавча експертиза (а. с. 113, 114).

Згідно з висновком експерта № 5067-5068 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, складеним 11 листопада 2019 року, підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 23 травня 2008 року, укладеному

між ним і ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство», та в акті приймання-передачі земельної частки (паю) в натурі, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 124-131).

Із копії ухвали Добропільського міськрайонного суду від 08 травня 2012 року відомо, що в провадженні судді Добропільського міськрайонного суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство», про дострокове припинення дії договору оренди землі, яка за заявою позивача ОСОБА_1 була залишена без розгляду (а. с. 198).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права

без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку

наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином

є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити

або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі їх суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину

є підставою для визнання його недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак,

не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким,

що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті,

а правовідносини за ним - не виникли.

Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України встановлені загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким,

що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору,

а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї

із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі»

(тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально, а відповідно до статті 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата

із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення

і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони,

яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону

є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Суд апеляційної інстанції встановив, що спірний договір, укладений від імені орендодавця, підписаний не ним, а іншою особою, що безумовно підтверджує відсутність волевиявлення позивача на укладення спірного договору оренди землі.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-49цс19)

та постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 387/970/17 (провадження № 61-35152св18), від 26 серпня 2020 року у справах

№ 624/679/16-ц (провадження № 61-1543св17), № 624/606/16-ц (провадження

№ 61-1467св17) і № 624/605/16ц (провадження № 61-15859св18) та від 27 серпня 2020 року у справі № 394/492/17 (провадження № 61-38150св18).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало

до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-49цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати

не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те,

що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що переглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договору оренди, посилаючись на те, що цей договір він

не підписував.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи,

якими підтверджується, що оспорювані договори позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цих договорів не погоджував.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, визначає різницю між нікчемним і оспорюваним правочином

і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину,

а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

З огляду на підстави позову, а також заперечення відповідача, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки.

Ураховуючи, що у справі, яка переглядається, позивач негаторний позов

про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, в тому числі щодо його повернення, не заявляв, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає, що суди дійшли таких висновків з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для скасування прийнятих судових рішень з ухваленням нового рішення про відмову

в задоволенні позову.

Водночас слід зазначити, що ОСОБА_1 не позбавлений права пред`явити позов до ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» про повернення належної йому земельної ділянки.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині

або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Виходячи зі змісту частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами

для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування

або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 09 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство», третя

особа - Головне управління Держгеокадастру в Донецькій області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки (паю) сільськогосподарського призначення відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков В. С. Жданова А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко