Провадження № 2/161/786/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30 березня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Кирилюк В.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Самолюк І.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

04 серпня 2020 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 грудня 2013 року позивач набула на праві власності автомобіль Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (VIN) НОМЕР_2 . 27 грудня 2013 року вона уклала з ОСОБА_3 договір найму цього автомобіля, який сторони посвідчили нотаріально. Строк найму був встановлений до 27 грудня 2015 року, але ОСОБА_3 , повернув автомобіль у березні 2014 року.

04 травня 2014 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір про надання послуг по будівництву та монтажу. За умовами договору, після проведення робіт, позивач повинна була передати у власність ОСОБА_4 автомобіль. Останній попросив у користування даний автомобіль, на що позивач погодилася.

В серпні 2017 року позивач дізналася, що вказаний автомобіль був 19 серпня 2014 року згідно довідки-рахунку, виданої ПП «Кондор» перереєстрований на відповідача ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що жодних договору з ОСОБА_2 не укладала.

З цих підстав просить суд на підставі ст.387 ЦК України, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь позивача автомобіль Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (VIN) НОМЕР_2 .

Також позивач просить суд на підставі ч.1 ст.267 ЦПК України, встановити порядку виконання рішення суду, а саме вказати, що це рішення є підставою для проведення реєстрації за позивачем спірного автомобіля.

Позивач у судове засідання не прибула, свого представника не направила. У письмовій заяві від 29 березня 2021 року просить суд слухати справу за її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином поштою за адресою свого зареєстрованого місця проживання.

Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

З матеріалів справи, а саме з листів Територіального сервісного центру 0741 РСЦ МВС у Волинській області від 16 жовтня 2019 року №81/3/1-1689, Регіонального сервісного центру МВС у Волинські області від 23 березня 2020 року №31/3-22аз, слідує, що:

1) 25 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1 придбала та зареєструвала за собою автомобіль Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (VIN) НОМЕР_2 (далі - спірний автомобіль);

2) 28 грудня 2013 року на автомобіль було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для поїздки за кордон на підставі договору оренди №1229 від 27 грудня 2013 року, довірена особа - ОСОБА_3 ;

3) 19 серпня 2014 року автомобіль був знятий з реєстраційного обліку при поверненні із поїздки за кордон по дорученню власника ОСОБА_1 на підставі договору оренди №1229 від 27 грудня 2013 року, довірена особа - ОСОБА_3 ;

4) 19 серпня 2014 року автомобіль був перереєстрований на нового власника - відповідача ОСОБА_2 , згідно довідки-рахунку серії ВІА 319266 від 19 серпня 2014 року, яка видана ПП « Кондор (а.с.19-20, 23-25).

Вважаючи перереєстрацію автомобіля та заволодіння ним третіми особами незаконним, позивач 08 серпня 2017 року звернулася із заявою про вчинення злочину, на підставі якої були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000313 (а.с.15).

Відомостей про результати досудового розслідування за вказаним кримінальним провадження, матеріали справи не містять, а позивач їх суду не надала.

Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Як слідує з відомостей, які надані уповноваженими органами МВС України, переєстрація спірного автомобіля на відповідача відбулася 19 серпня 2014 року на підставі довідки-рахунку, яка була видана ПП «Кондор».

Поняття «довідка-рахунок» існувало у чинному на той час законодавстві, зокрема у Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. №1388 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі за текстом - Порядок).

Так, відповідно до п.8 Порядку, довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, була одним із документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

До інших документів, які підтверджували правомірність набуття права власності на автомобіль п.8 Порядку відносив також договори та угоди (укладені на товарних біржах, посвідчені нотаріально), рішення суду, договір фінансового лізингу тощо.

Тобто, чинне на той час законодавство визнавало довідку-рахунок як один із документів, який підтверджував правомірність набуття права власності на автомобіль, а також обставини укладення договору купівлі-продажу автомобіля новим власником.

Така позиція стосовно правової природи довідки-рахунку підтверджується також судовою практикою Верховного Суду, зокрема у постанові від 23 січня 2019 року у цивільній справі № 484/3915/15-ц.

Отже, не дивлячись на те, що позивач не повідомляє цих обставин суду, підставою для видачі відповідної довідки-рахунку від 19 серпня 2014 року міг бути лише відповідний правочин між сторонами.

При цьому позивач не ставить вимог ні при визнання цього правочину недійсним, а також не вказує суду на його неукладеність, чи недійсність в силу закону (нікчемність). Крім того, позивач не оскаржує відповідні реєстраційні дії органу МВС.

Фактично позивач, без оспорення юридичного факту, на якому ґрунтувалася перереєстрація автомобіля 19 серпня 2014 року, відразу пред`являє віндикційний позов на підставі ст.387 ЦК України. З цього приводу суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Проте у розглядуваному випадку позивач, звертаючись з цим віндикаційним позовом, обрала невірний та неефективний споссіб захисту, що випливає із наступного.

Правові основи захисту права власності визначені у главі 29 ЦК України.

У частинах другій та третій статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

При цьому, у главі 29 ЦК України «Захист права власності», визначені наступні способи захисту порушених, оспорених чи не визнаних прав:

1) витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов, ст.ст.387-390 ЦК України);

2) усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов, ст.391 ЦК України);

3) визнання права власності (ст.392 ЦК України);

4) визнання незаконним акту, що порушує право власності (ст.393 ЦК України);

5) відшкодування шкоди (ст.394 ЦК України);

Також у статтях 215, 216 ЦК України встановлений правовий механізм захисту порушеного права шляхом визнання правочинів недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року №6-170цс14 наведена наступна правова позиція стосовно правильного розуміння різниці між віндикаційним та іншими позовами.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Такий самий підхід до розмежування способів захисту порушеного права наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 674/31/15-ц, в якій зазначено, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

В розглядуваному випадку, первісною підставою для вибуття з власності позивача спірного автомобіля, була довідка-рахунок, яка засвідчувала оформлення між позивачем та відповідачем відповідного договору про відчуження автомобіля.

Саме у зв`язку з укладення цього правовстановлюючого документу (договору) було порушено право позивача, яка вважає себе власником майна через незаконність відповідних дій з боку відповідача та інших осіб.

Однак в даному випадку, позивач не оскаржує відповідний правовстановлюючий документ - договір на підставі ст.215 ЦК України, із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених ст.216 ЦК України, а обрала неналежний спосіб захисту у вигляді віндикаційного позову на підставі ст.387 ЦК України.

Усні посилання представника позивача у минулих судових засідання на судову практику Верховного Суду стосовно віндикаційних позовів, суд до уваги не бере, адже представник позивача не бере до уваги, що віндикаційний позов може бути пред`явлений тільки, якщо майно, після вибуття з власності позивача, було в подальшому відчужено третім особам, з якими у позивача відсутні безпосередні зобов`язальні-правові відносини (договори та інші правочини).

Це означає, що особа, яка вважає себе власником майна, не зобов`язана оспорювати всі наступні правочини, укладені після вибуття з її власності майна, а оскаржує лише перший правочин, укладений безпосередньо з нею, та одночасно просить суд витребувати майно з чужого незаконного володіння на підставі ст.387 ЦК України, про що і наголошується у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 674/31/15-ц, Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року №6-170цс14.

Тобто, належним способом захисту порушеного права, у даному випадку, має бути звернення позивача із позовом про визнання недійсним відповідного договору, укладення якого засвідчувалося довідкою-рахунком, із застосування наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції (ст.216 ЦК України). У разі, якщо відповідний договір є недійсним в силу закону (нікчемним), позивач вправі посилатися на ці обставини та вимагати застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. У разі неукладення договору, позивач вправі оскаржити відповідні реєстраційні дії органу МВС з підстав їх незаконності.

Ненадання особою, яка оформляла довідку-рахунок, первинних документів, на підставі якої оформлявся цей документ, про що зазначає позивач у позові, не підміняє суті правовідносин, які склалися між сторонами, які формально, згідно реєстраційного обліку МВС, є договірними та ніким не оспорені.

Суд ще раз звертає увагу, що без оскарження первинної правової підстави для вибуття з власності позивача спірного автомобіля (або договору, або реєстраційних дій у разі відсутності договору), задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння буде передчасним, оскільки в такому випадку не відпадає правова підстава, на підставі якої відповідач зареєстрував за собою транспортний засіб, тобто, він позбавляється права власності не з підстав, встановлених законом, що суперечить праву на мирне володіння своїм майном, яке закріплено у статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на обрання позивачем невірного та неефективного способу захисту свого порушеного права, суд дійшов висновку, про необхідність відмови у задоволенні позову з цих підстав.

Керуючись ст. 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складений та підписаний 07 квітня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк