ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року

м.Суми

Справа №592/12384/20

Номер провадження 22-ц/816/544/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

у присутності :

позивача - ОСОБА_1 та її представника - адвоката Іващенко Тамари Андріївни ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Князєва В.Б. у м. Суми, повний текст якого складений 05 лютого 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала до суду позов, в якому просила надати дозвіл на виїзд її малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до Республіки Італії, в її супроводі без згоди батька - ОСОБА_2 на постійне місце проживання.

Свої вимоги мотивувала тим, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 червня 2015 року, під час якого у них народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб було розірвано рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 вересня 2019 року. З 08 жовтня 2020 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі із громадянином Республіки Італія та, як члену сім`ї, їй був наданий дозвіл на перебування у вказаній країні. Вважає, що відповідач своїми діями, які виразилися у ненаданні згоди на право виїзду за межі України, зловживає своїми правами та завдає шкоди охоронюваним законом інтересам та правам дитини, який до того ж останні шість місяців не цікавиться життям дочки. Вказує на те, що виїзд їх спільної з відповідачем дочки до Республіки Італія повністю відповідає інтересам доньки позивача, так як вона буде виховуватися в повній родині, матиме можливість отримати належну освіту, повноцінне виховання та матеріальне забезпечення.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що звертаючись до суду з цим позовом вона діє виключно в інтересах дитини, так як виїзд на постійне проживання до Республіка Італія позитивно вплине на її майбутнє, на даний час дочка вважає її теперішнього чоловіка батьком, він має бажання займатися вихованням дитини та її розвитком. На переконання позивача, позиція відповідача, який будучи належним чином повідомний про розгляд справи в судія, в судові засідання не з`являється і це свідчить про те, що життя малолітньої дочки його не цікавить, а також те, що він самоусунувся від виховання дитини.

Позивач не погоджується також і з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності факту відмови відповідача у наданні дозволу виїзду дитини за межі України, оскільки за наявності такого дозволу, вона б не зверталася до суду з цим позовом.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк надано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника - адвоката Іващенко Т.А., перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 06 червня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5, 7).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 вересня 2019 року, яке набрало законної сили 22 жовтня 2019 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 06 червня 2015 року Зарічним ВДРАЦС реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції, актовий запис №291 (а.с. 6).

08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із громадянином Італії ОСОБА_4 (а.с. 8). ОСОБА_1 міграційним центром м. Кунео надано дозвіл на перебування (а.с. 10).

Дочка сторін - ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та мешкає разом з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 14-16).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав, а також доказів на підтвердження того, що він не цікавиться розвитком, станом здоров`я та матеріальним становищем дитини.

Крім того, на переконання суду першої інстанції, надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до Італії, без згоди батька, грубо порушуватиме його права на участь у вихованні дитини, позбавить його можливість знати про місцезнаходження дочки та умов проживання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Так, загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Разом з тим, звертаючись до суду з цим позовом, позивачем не зазначено конкретний період, на який вона просить суд надати дозвіл на виїзд малолітньої дочки ОСОБА_3 за межі України, а також її місце перебування на території республіка Італія, що суперечить вимогам Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та вказаних Правил.

Крім того, позивач посилається на те, що вона має намір вивезти їх спільну з відповідачем дитину на постійне місце проживання до Республіки Італія, в той же час матеріали справи не містять доказів на підтвердження надання позивачці та її малолітній дочці компетентними органами іноземної країни права на постійне проживання.

Колегія суддів вважає також непереконливими доводи позивача про те, що виїзд дитини за межі України відповідає якнайкращим інтересам дитини, оскільки ОСОБА_1 ані суду першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду рішення суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що за місцем проживання її чоловіка на території Республіка Італія малолітній ОСОБА_5 буде забезпечено належні та безпечні умови проживання.

У супереч доводам апеляційної скарги, ненадання відповідачем дозволу на виїзд дитини межі України в добровільному порядку та неявка в судове засідання не свідчить, що він втратив інтерес до своєї малолітньої дочки, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком. Ухилення батька від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої ОСОБА_5 , є підставою для ініціювання позивачем питання про позбавлення його батьківських прав, а не підставою для надання їй дозволу в судовому порядку на виїзд дитини на постійне місце проживання до іншої країни.

Таким чином, з викладеного вбачається, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, не забезпечить справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, та суперечитиме положенням вищенаведених норм СК України, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, позбавить батька дитини, можливості брати участь у її вихованні та спілкування з нею, що може, у подальшому, призвести до серйозного розриву сімейних зв`язків між відповідачем та його дочкою.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 7 квітня 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук