КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2718/2021
справа №363/2705/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Баличевої М.Б.

у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування працівником матеріальної шкоди,-

встановив:

В липні 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 збитків в розмірі 166311,77 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 08 серпня 2018 року з ОСОБА_3 укладено трудовий договорів про прийняття її на посаду продавця продовольчих і непродовольчих товарів із визначеним робочим місцем в павільйоні "ІНФОРМАЦІЯ_1" по АДРЕСА_1 .

Одночасно із укладенням трудового договору між сторонами укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Вказує, що 13 листопада 2018 року на підставі акта прийому-передачі ОСОБА_3 отримано товар на суму 442915,73 грн.

Посилається на те, що ОСОБА_3 зарекомендувала себе вкрай негативним працівником (запізнювалась на роботу, не погоджувала вихідні дні, відпускала спиртні напої та тютюнові вироби неповнолітнім, залишала робоче місце, раніше визначеного часу закривала магазин, зловживала спиртними напоями).

02 лютого 2019 року з камер спостереження позивач побачив, що ОСОБА_3 разом із своїм сином та знайомою почали виносити великі наповнені сумки з павільйону.

Прибувши до павільйону виявив його зачиненим, після чого поїхав до місця проживання ОСОБА_3 , але не виявив її там. Далі йому зателефонували працівники сусіднього павільйону і повідомили, що невідомий чоловік (назвався сином ОСОБА_3 ) приніс ключі від павільйону "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Зазначає, що ОСОБА_3 на переоблік та інвентаризацію, яка відбулась протягом 02-04 лютого 2019 року, не з`являлась. За наслідками інвентаризації складено акт від 04 лютого 2019 року про виявлення нестачі товару на суму 166311,77 грн.

Посилаючись на викладені обставини, звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, представником ОСОБА_2 в інтересах ФОП ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити, стягнути витрати по сплаті судового збору та 10000 грн. витрат на правничу допомогу.

Посилається на невідповідність матеріалам справи висновків суду про те, що відсутня документація, яка б підтверджувала передання товарної продукції між продавцями у різні зміни. Зазначає, що до позовної заяви приєднано численні акти про прийом ОСОБА_3 товару на загальну суму 442915,73 грн. В іншому апеляційна скарга відтворює зміст позовної заяви та посилання на норми матеріального права.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представником позивача ОСОБА_2 подано клопотання про розгляд справи без участі представника. Відповідачем ОСОБА_3 також подано заяву про розгляд справи без її участі, проти заявлених вимог заперечує.

Відповідно до статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, в процесі господарської діяльності використовує приміщення магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , для здійснення роздрібної торгівлі продуктами та предметами першої необхідності.

08 серпня 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено безстроковий трудовий договір, згідно із яким ОСОБА_3 прийнята на роботу на посаду продавця.

08 серпня 2018 року між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність, яким передбачена повна індивідуальна матеріальна відповідальність продавця за забезпечення збереження ввірених матеріальних цінностей.

Згідно запису у трудовому договорі його розірвано 05 лютого 2019 року на підставі пункту 7 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із розпиванням на місці праці спиртних напоїв.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено того, які саме винні, протиправні дії вчинила відповідач, що призвели до заподіяння шкоди; не доведено вжиття заходів щодо встановлення причин виявленої недостачі товару; перевірка проведена без участі ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників визначено положеннями статті 130 КЗпП УКраїни.

Згідно статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством;

10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 135 КЗпП України межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством.

Статтею 135-1 КЗпП України унормовано, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та:

1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

2) виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами власника або уповноваженого ним органу, наданими йому для виконання роботи.

Визначення розміру шкоди унормовано статтею 135-3 КЗпП України, згідно якої:

Розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів.

Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір.

Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Відповідно до статті 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Згідно статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

Згідно статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Таким чином, матеріальною є вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку працівника відшкодувати у встановленому законом розмірі та порядку шкоду, заподіяну роботодавцю з вини працівника внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків. Вона виникає безпосередньо після заподіяння шкоди та не залежить від притягнення працівника до інших видів відповідальності (дисциплінарної, адміністративної, кримінальної) й застосування інших заходів матеріального впливу (наприклад, позбавлення премії).

Обов`язковими підставами для притягнення працівника до цього виду відповідальності є:

- порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків;

- нанесення підприємству прямої дійсної шкоди;

- вина у діях або бездіяльності працівника;

- прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано Акт документальної перевірки (ревізії) по магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1", який розташований по АДРЕСА_1 від 04 лютого 2019 року, з якого убачається проведення комісією інвентаризації та згідно звірки накладних, відомостей, вартість товару у павільйоні "ІНФОРМАЦІЯ_1" згідно бухгалтерського обліку на 04 лютого 2019 року становить 580370,58 грн.; фактична залишкова вартість товару становить 414058,82 грн.; нестача товару становить 166311,77 грн.

Разом з тим, позивачем не надано доказів документального підтвердження відображених у цьому акті даних, зокрема дані бухгалтерського обліку, фінансової звітності, прибуткові та видаткові документи, документи щодо руху тощо.

Надані позивачем копії Відомостей про рух та залишок товарів та Актів передачі товарів також не містять документального підтвердження про те, що відповідач отримала під свою повну матеріальну відповідальність товар на суму 580370,58 грн., відтак зазначені відомості та акти не є належними та достовірними доказами, на підставі яких суд мав би можливість установити кількість, ціну та найменування отриманого відповідачем товару.

Натомість матеріали справи містять дані про те, що станом на 08 серпня 2018 року (тобто на час прийому відповідача на роботу) була виявлена нестача на суму 65174,37 грн., що відображено в Акті від 08 серпня 2018 року (а.с. 5) та Акті проведення інвентаризації від 08 серпня 2018 року (а.с. 87-88). Проте даних про вжиті заходи у зв`язку із цією нестачею та достовірних даних про подальший обіг товару, зокрема, даних про передачу конкретного товару на визначену суму безпосередньо відповідачу, матеріали справи не містять.

Посилання скаржника на те, що 13 листопада 2018 року на підставі акта прийому-передачі ОСОБА_3 отримано товар на суму 442915,73 грн. не впливають на висновки суду, оскільки матеріали справи містять також акти за період після 2018 року з відображенням інших даних. Відтак цей акт об`єктивно не може слугувати підставою для визначення вартості отриманого відповідачем під свою матеріальну відповідальність товару станом на 02 лютого 2019 року.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки пояснення у відповідача по факту нестачі товару не відбиралися, даних про повідомлення відповідача про проведення інвентаризації матеріали справи не містять, причини, з яких сталася нестача, не встановлювались. Позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами, що ним були створені належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено договором про повну матеріальну відповідальність. Разом з тим, позивачем також не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння відповідної матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова