Справа № 209/3026/20
Провадження № 2/209/256/21
РІШЕННЯ

Іменем України

01 квітня 2021 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шендрика К.Л.,

за участі секретаря Драгунцевої С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 300000 грн. та судові витрати у розмірі 3000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що 17.02.2020 року він з відповідачем уклали договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 300000 грн. Крім того, зазначає, що боргове зобов`язання відповідача також підтверджується власноруч написаною розпискою, в якій зазначено, що останнім за договором позики були отримані грошові кошти в сумі 300000 грн. Відповідач зобов`язався повернути позику протягом 30 днів з дня укладення договору, тобто до 18.03.2020 року, але станом на 10.08.2020 року відповідач кошти не повернув, порушивши умови Договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

11.11.2020 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

01.12.2020 року відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування заперечень зазначив, що він дійсно підписав договір позики та написав розписку на ім`я позивача. Але фактично грошових коштів він не отримував, а самого позивача ніколи в житті не бачив. Зазначає, що договір та розписка були складені у січні 2020 року «на коліні» без зазначення дати. Була відсутня і дата договору, і дата розписки, і дата підпису розписки свідком. Дати були проставлені позивачем самостійно на власний розсуд. Договір та розписка були складені не на підтвердження існування боргу, а для забезпечення працевлаштування в ТОВ «Українська дистрибуційна компанія» (), які впровадили у своїй діяльності практику відбору подібного роду договорів та розписок від кожного працівника при працевлаштуванні. Звертає увагу, що позивач є керівником ТОВ «Українська дистрибуційна компанія», а свідок в розписці ОСОБА_3 є працівником служби безпеки у ТОВ «Українська дистрибуційна компанія». Зазначає, що даному позову передувало його звільнення з компанії, а при звільненні підприємство не виплатило йому заробітну плату. Крім того, долучив до заперечень відео-матеріали, що відображають момент підписання подібного роду договорів та розписок.

Сторони у судове засідання не з`явилися.

Позивач у судове засідання не з`явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення розгляду справи повідомлений належним чином, у заперечення просив відмовити у задоволенні позову.

В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони 17.02.2020 року уклали договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 300000 грн. строком на 30 днів, що підтверджується копією договору позики (а.с. 7). Відповідно до п.п. 1.2., 6.3. Договору позики, сума позики (готівкові грошові кошти) передаються позичальникові виключно для мети придбання позичальником автомобіля. Підписання цього договору позичальником засвідчує отримання ним від позикодавця всієї суми позики у день підписання цього договору. На підтвердження факту передачі грошей, відповідач видав позивачу розписку, яка засвідчує передання йому визначеної грошової суми у розмірі 300000 грн., що підтверджується копією розписки (а.с. 8). Відповідач у відзиві підтвердив той факт, що ним було підписано договір позики та складено розписку.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Суд не приймає доводи відповідача щодо того, що він не отримував грошові кошти, а факт написання ним власноручно розписки та підписання договору позики пов`язаний виключно з працевлаштуванням його на роботу в ТОВ "Українська дистрибуційна компанія", оскільки належних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідач суду не надав. Суд не приймає як доказ диск, наданий позивачем (а.с. 34), оскільки він не несе ніякого доказового значення у вказаній цивільній справі та не підтверджує та не спростовує факт укладання між сторонами договору позики. На диску мається відеозапис, на якому невідомі чоловіки про щось розмовляють біля машини.

Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, сторони досягли домовленості стосовно всіх істотних умов договору позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути судові витрати у справі, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 533, 612, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 141, 223, 263-265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17.02.2020 року у розмірі 300000 (триста тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені за сплату судового збору у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду до або через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Л.Шендрик