Провадження № 2/205/1236/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького районну Дніпровської міської ради про визнання частини квартири особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 грудня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання частини квартири особистою приватною власністю.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 січня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотримання вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 15 січня 2020 року подано квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 про виклик та допит свідків задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Орган опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів було відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2020 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду.

Позивач в позовній заяві, відповіді на відзив, а його представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що сторони зареєстрували шлюб 21 червня 2008 року. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . За час перебування у зареєстрованому у шлюбі подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачеві на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 2015 року, належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 . Власниками інших 2/3 частин зазначеної квартири був малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 по 1/3 частини за кожним. 26 жовтня 2015 року квартиру було продано за 136 796 гривень 82 коп., за ці кошти, та запозичені у своєї матері, ОСОБА_5 , кошти у розмірі 13 000 гривень, позивачем і малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від імені та інтересах якого діяли батьки: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , того ж дня, 26 жовтня 2015 року, було придбано спірну квартиру, власниками якої є ОСОБА_1 і малолітній син по Ѕ частині. При цьому, власник 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , кошти від продажу своє частини квартири, на підставі усної домовленості з позивачем, надав для придбання квартири АДРЕСА_1 , погодившись, що право власності буде зареєстровано за позивачем та його малолітнім сином, а сам ОСОБА_4 буде зареєстрований у спірній квартирі та набуде права користування житлом. Відповідачем не визнається та оспорюється право особистої приватної власності позивача на Ѕ частину спірної квартири. При цьому, хоча придбання майна відбулося за час перебування у зареєстрованому шлюбі, але за особисті кошти позивача, це майно не є спільною сумісної власністю подружжя. Просили суд визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , судові витрати у справі стягнути з відповідача. Представник позивача надала судові заяву, в якій просила суд справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач у відзиві на позов, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що квартира АДРЕСА_2 на підставі приватизації на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по 1/3 частині кожному. 26 жовтня 2015 року зазначену квартиру було продано за 136 796 гривень 82 коп. Особистими коштами позивача були кошти в розмірі, що відповідали його частині, а саме 45 598 гривень 94 коп. 26 жовтня 2015 року було придбано спірну квартиру. ОСОБА_4 грошові кошти, отримані ним від продажу його частки квартири по пр. О. Поля , віддав родині ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , тобто це були гроші сім`ї. Відповідач своєю заявою надала згоду на укладення договору купівлі-продажу її чоловіком, ОСОБА_1 , Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Ѕ частина квартири була придбана малолітнім ОСОБА_3 , 29 січня 2009 року, частково за його особисті кошти, а частково за сімейні кошти його батьків, сторін по справі. Спірна Ѕ частина квартири була придбана ОСОБА_1 частково за його особисті кошти, а частково за спільні кошти подружжя. Розписка, яка була надана позивачем, не містить даних, за якими можливо було б ідентифікувати позичальника. Крім того, різниця у вартості квартир складала не 13 000 гривень, а 21 241 гривню 03 коп., оскільки позивачем не враховано додаткові витрати, як то послуги нотаріуса та сплату до пенсійного фонду. Таким чином, презумпцію права спільної сумісної власності подружжя не спростовано, доказів зворотного позивачем не надано. Представник відповідача у ході судового засідання обставини, викладені у відзиві на позов, підтримав, просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи ООП адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явилася, засобами електронного зв`язку надіслала судові заяву, в якій просила розглядати без її участі.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2008 року (а.с. 21).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 20).

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖГ Дніпропетровської міської ради від 14 серпня 2015 року згідно з розпорядженням № 5/22-15 від 14 серпня 2015 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_2 по 1/3 частини кожному, про що зазначено у договорі купівлі-продажу від 26 жовтня 2015 року (а.с. 26), що не заперечувалося сторонами.

26 жовтня 2015 року ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ОСОБА_2 , як законні представники їх малолітнього сина, та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С. і зареєстрований в реєстрі за № 941 (а.с. 26-29), ціна договору становила 136 796 гривень 82 коп., які були отримані продавцями у рівних частинах.

26 жовтня 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з однієї сторони і ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ОСОБА_2 , як законні представники їх малолітнього сина, з другої сторони уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С. і зареєстрований в реєстрі за № 945 (а.с. 30-33), ціна договору становить 149 701 гривню 00 коп.

Рішенням виконкому Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради № 282 від 16 жовтня 2015 року було надано дозвіл на відчуження квартири АДРЕСА_2 , 1/3 частина якої належить малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та одночасно на придбання Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 на ім`я малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 79-80).

ОСОБА_2 надала згоду на укладення договору купівлі-продажу її чоловіком ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С. і зареєстровану в реєстрі за № 944 (а.с. 80).

Відповідно до розписки від 26 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_5 13 000 гривень для придбання спірної квартири та зобов`язався повернути за першою вимогою (а.с. 41).

У судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_5 , яка повідомила суду, що вона - матір ОСОБА_1 . Квартира по АДРЕСА_2 належала її чоловікові, синові та онукові на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке було видано внаслідок приватизації. Завдаток за квартиру по АДРЕСА_1 у розмірі 500 доларів США сплачувала вона, розписку також писала вона, а продавець лише підписав. Позивач у 2015 році позичив у неї 13 000 гривень для придбання спірної квартири. Відповідач не була стороною договору, оскільки грошей позивач і відповідач на придбання квартири не мали. Деякі платежі за комунальні послуги сплачувала свідок. ОСОБА_2 на вхідних дверях змінила замки, позивача туди не пускає, проживає у спірній квартирі разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На теперішній час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою і орендує квартиру.

Також в матеріалах справи наявні письмові пояснення ОСОБА_4 , в яких він зазначає, що квартира АДРЕСА_2 належала його батькам. У 2014 році він зареєстрував у квартирі свого сина, ОСОБА_1 , який на той час перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Квартиру було приватизовано на нього, позивача та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2015 році квартира була продана і того ж дня, за отримані від продажу гроші, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . На передодні укладення договорів, було досягнуто домовленість, що права власності він хоч і не набуде, але буде зареєстрованим у ній, що дасть йому право користування квартирою. Проте, після оформлення договору, невістка, ОСОБА_2 , була проти його реєстрації у квартирі (а.с. 19).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Пунктом 4 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином, суд приходить до висновку, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 , набута ним за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , є його особистою приватною власністю. Грошові кошти, отримані за відчуження своє частини у розмірі 45 598 гривень 94 коп. (136 796 гривень 82 коп. / 3 = 45 598 гривень 94 коп.) є особистою приватною власністю ОСОБА_1

Квартира АДРЕСА_1 , Ѕ частина якої є предметом спору по даній цивільній справі, була придбана позивачем і малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за 149 701 гривень 00 коп. Вартість Ѕ частини квартири на дату придбання становила 74 850 гривень 50 коп. (149 701 гривня 00 коп. / 2 = 74 850 гривень 50 коп.), з яких 45 598 гривень 94 коп. - це особисті кошти ОСОБА_1 , що становить 60,92 % від вартості спірної Ѕ частини квартири. Тобто, особисті кошти позивача у розмірі 45 598 гривень 94 коп., отримані ним від відчуження 1/3 частини квартири, право власності на яку ним набуто шляхом приватизації, що не заперечувалося сторонами, становить 30,46 % від вартості усієї квартири.

Щодо посилань позивача, що грошові кошти, отримані співвласником іншої 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , його батьком, були передані позивачеві для придбання спірної квартири, а також позика, надана його матір`ю у розмірі 13 000 гривень для покриття різниці вартості об`єктів нерухомого майна, є його особистою власністю, суд приходить до висновку, що зазначені кошти батьками позивача були передані подружжю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 і були використані ними як спільні кошти подружжя. Позика у розмірі 13 000 гривень була отримана ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, використана в інтересах сім`ї. Доказів спростування того, що кошти ОСОБА_4 від продажу належної йому частини квартири були передані ним не в інтересах подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , судові стороною позивача надано не було.

При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача, що різниця вартості між проданою квартирою і придбаною становила 21 241 гривню 03 коп., тому що дані твердження не мають документального підтвердження, а саме до матеріалів справи не додано копій квитанцій, з яких би можна було встановити, хто є платником, яка сума сплачувалася, та призначення платежу. Тобто, твердження відповідача спираються на зазначення в пункті договорів про сплату обов`язкових платежів (податку на прибуток і пенсійного внеску), з яких неможливо встановити, що платником витрат був саме позивач з коштів, отриманих від відчуження квартири, а також не зазначено суму послуг нотаріуса з вчинення нотаріальних дій.

Таким чином, суд позбавлений можливості встановити зазначені обставини, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково в частині визнання 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У позовній заяві позивачем зазначається попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в якому витрати на правничу допомогу складають 7 000 гривень.

Так позивачем в обґрунтування вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 400 гривень було надано копію договору про надання професійної правничої допомоги № 02 від 16 грудня 2019 року, договору про надання професійної правничої допомоги № 03 від 03 січня 2021 року, копії меморіальних ордерів від 23 грудня 2019 року на суму 3 000 гривень, від 08 липня 2020 року на суму 800 гривень, від 05 серпня 2020 року на суму 800 гривень та від 22 січня 2021 року на суму 800 гривень.

В силу положень ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становлять 3 800 гривень, оскільки підготовче засідання 08 липня 2020 року, відповідно до протоколу судового засідання (а.с. 82), тривало лише одну хвилину за ініціативи представника позивача було оголошено перерву. Також з матеріалів справи вбачається (а.с. 110), що підготовче засідання від 05 серпня 2020 року було проведено без фіксації у зв`язку з неявкою сторін.

Таким чином, суд вважає за необхідне, виходячи з засад розумності, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та обсягом фактично виконаних робіт, а також пропорційності стягнення судових витрат, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 3 800 гривень 00 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2 168 гривень 70 коп. (а.с. 1, 2, 48), враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 1 445 гривень 80 коп., що становить 1% ціни позову (433 740 гривень / 3 = 144 580 гривень).

На підставі викладеного, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 57, ст. 60, 61, ч. 1 ст. 65, ч. 1 ст. 70, ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України, ч. 2 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 62,2 кв.м., житловою 44,3 кв.м.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати по справі у розмірі 5 245 (п`ять тисяч двісті сорок п`ять) гривень 80 коп., які складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 800 (три тисячі вісімсот) гривень 00 коп. та судового збору у розмірі 1 445 (одна тисяча чотириста сорок п`ять) гривень 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: