Справа № 308/7937/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

07 квітня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данка В.Й.,

за участі секретаря судового засідання Павлюх Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Штефанюк Іван Матвійович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Кішкін Денис Володимирович, про визнання права власності, витребування майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішень про державну реєстрацію:

В с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Штефанюк Іван Матвійович, звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Кішкін Денис Володимирович, про визнання права власності, витребування майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішень про державну реєстрацію.

Як вбачається зі змісту позовної заяви 16.06.2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_2 придбала будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 2000 кв.м. (0.2 га).

Представник позивача адвокат Штефанюк І.М. вказує, що 21.10.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку із надвірними спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 2000 кв. м. (0,2 га) (кадастровий номер земельної ділянки не присвоєний). За вищевказаною адресою знаходяться: житловий будинок під літерою «А» загальною площею 748,6 кв.м., який складається з шести кімнат житловою площею 132,2 кв.м., альтанки, під літ. «Б», альтанки під літ. «В», огорожі, позначеної № 1-3, споруд, позначених І, II, сх.6-10. Предмет договору продано за 1 019 300 грн.

Зазначає, що ОСОБА_1 уповноважено ОСОБА_7 управляти майном належним йому на праві приватної власності - житловим будинком із надвірними спорудами та будівлями з правом реєстрації права власності позивача, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Далі, вказує, що 8 листопада 2010 року ОСОБА_7 подав до КП «БТІ м. Ужгород» в інтересах ОСОБА_1 заяву про державну реєстрацію прав, які виникли на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2010 року (Д-на реєстрація, або відмова мала відбутися протягом 14 днів).

Однак, 23.11.2010 року, проявивши злочинний умисел, ОСОБА_7 вирішив не реєструвати за своїм родичем будівлю і подав до генерального директора КП «БТІ м. Ужгород» заяву про призупинення реєстрації згаданого договору з проханням про повернення такого договору з копією.

Стверджує, що протягом декількох років позивач вважав, що його племінник належним чином зареєстрував за ним право власності на будинок із земельними ділянками.

Однак, розуміючи, що процес реєстрації права власності за позивачем не доведено до логічного кінця, ОСОБА_7 , перебуваючи у змові із ОСОБА_2 (сестра), вирішили відчужити згаданий об`єкт нерухомості із земельними ділянками третій особі, з якою вони перебували у домовленості.

При цьому, зазначає, що перешкодою відчуження спірного майна було те, що земельній ділянці, на якій знаходиться будинок по АДРЕСА_1 , не присвоєно кадастровий номер. Для вирішення цієї проблеми ОСОБА_2 вирішила скористатися рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.06.2009 року у справі № 2п-781 /09, яким за останньою у 2009 році визнано право власності на земельну ділянку площею 0,20 га, що розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Натомість, при виготовленні правовстановлюючих документів за заявою ОСОБА_2 , земельну ділянку загальною площею 0,2 га було розділено на дві окремі ділянки по 0,1 га кожна.

Надалі, ОСОБА_2 звернулася до Ужгородського районного комунального підприємства (Бюро) технічної інвентаризації права власності на нерухоме майно для реєстрації права приватної власності на земельні ділянки за кадастровими номерами :31:001:0061 і :31:001:0392 відповідно до згаданого рішення суду. Таким чином, стверджує, що державний реєстратор прийняла незаконне рішення № 35273731 і № 35272971 від 19.05.2017, згідно з якими Відповідач-1 стала власником спірних земельних ділянок.

Також, ОСОБА_2 звернулася до Ужгородського районного комунального підприємства (Бюро) технічної інвентаризації права власності на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Внаслідок чого, державним реєстратором Гаврилів А.С. 11.05.2017 року здійснено реєстрацію права власності на будівлю за нею.

Після створення реєстраційних записів, ОСОБА_2 довіреністю від 19.05.2017 року уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями, зокрема, з питань розпорядження будь-яким рухомим та нерухомим майном.

20.05.2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 придбала житловий будинок із спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею по 0,1 га кожна за кадастровими номерами :31:001:0061 і :31:001:0392, на якій такий знаходиться. При цьому, стверджує, що під час укладення договору купівлі продажу, приватному нотаріусу ОСОБА_8 , покупцем надано фіктивну квитанцію про оплату коштів за предмет договору. Так, вказує, що на офіційному сайті ПАТ «Приватбанк» за кодом квитанції 0823-2834-2754-9312 програмне забезпечення знаходить квитанцію, за якою гр. ОСОБА_9 НОМЕР_1 оплатив за інтернет послуги одержувачу Sevlush.net за особовим рахунком НОМЕР_2 . Вказане свідчить, що ОСОБА_4 не оплатила вартість предмету договору, про що знав продавець, чим сторони ввели в оману приватного нотаріуса.

Таким чином, стверджує, що спірне майно вибуло із власності позивача без його волі, шляхом шахрайських дій вказаних осіб.

Вказує також, що 04.10.2017 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду по справі № 308/9726/17, в межах кримінального № 0000069 провадження на спірне нерухоме майно накладено арешт, з метою виконання якого 12.10.2017 року державним реєстратором Цоклан О. М. до реєстру внесено запис про обтяження 22807451.

Однак, зазначає, що 21.05.2018 року посадовою особою міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області - Крижановською Ю.С. безпідставно і незаконно прийнято рішення №41194041 про припинення обтяження, встановленого згаданою ухвалою Ужгородського міськрайонного суду.

Того ж дня, вказує, що ОСОБА_4 неправомірно відчужила спірне майно ОСОБА_5 . Договори купівлі-продажу двох земельних ділянок та будинку посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасимчуком В.В. № 586, 589, 592 від 21.05.2018 року.

Враховуючи, що угода купівлі-продажу спірного майна від 20.05.2017 року укладена неуповноваженою особою (не власником), вважає, що така підлягає визнанню її недійсною, а майно, яке є її предметом - визнанню власністю позивача із одночасним витребуванням від теперішнього володільця. Зокрема, вважає, що підлягають скасуванню і реєстраційні дії, вчинені щодо спірного майна без волі власника.

Що стосується вимоги позивача про визнання права власності ОСОБА_1 на спірне майно, то представник позивача адвокат Штефанюк І.М. зазначає, що 21.10.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (Позивач) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку із надвірними спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що статтею 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору) встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Витяг з державного реєстру правочинів № 9142869 свідчить про те, що договір купівлі-продажу спірного майна від 21.10.2010 року зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій під № 3691, номер правочину у реєстрі 4169460.

Стверджує, що договір купівлі-продажу спірного майна від 21 жовтня 2010 року пройшов державну реєстрацію, недійсним у судовому порядку не визнавався. Отже, вважає, що позивач набув права власності на спірне майно та став його законним власником. Тому, тільки позивач мав право відчужити таке майно.

Враховуючи, що позивач правомірно набув право власності на спірне майно, але таке незаконно зареєстроване за попереднім власником і відчужено третім особам, вважає, що існують реальні підстави для визнання судом права власності за ОСОБА_1 на спірне майно.

Щодо підстави визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.05.2017 року, то представник позивача стверджує, що відповідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не була власником спірного майна, то така не мала права укладати з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу такого, а тому укладений між ними договір купівлі-продажу спірного майна від 20.05.2017 року підлягає визнанню недійсним.

Щодо підстав витребування спірного майна із чужого незаконного володіння представник позивача зазначає, що позивач правомірно набув право власності на спірне майно, а вибуло таке із його власності поза його волею, тому останній вправі вимагати його повернення.

Однак, вказує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі за № 6-2723цс16 положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

З огляду на викладене, враховуючи, що визнавши недійсним спірний договір купівлі - продажу від 20.05.2017 року, майно не повернеться позивачу, вважає, що у суду є достатньо підстав для задоволення позовної вимоги щодо витребування спірного майна із володіння іншої особи ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 .

Щодо підстави скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень адвокат Штефанюк І.М. зазначає, що після підписання договору купівлі-продажу спірного майна від 21.10.2010 року, ОСОБА_2 вже не підпадала під поняття заявника у правовідносинах щодо цього майна, а тому не мала права подавати заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно, у державного реєстратора були відсутні підстави для прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Зауважує, що відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 4/186 від 05.06.2018 року, проведеної в межах кримінального провадження № 0000069, яке розслідується слідчим управлінням ГУ НП в Закарпатській області, встановлено, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень підписана не ОСОБА_2 . Зокрема, це підтверджується й нею у поясненнях, наданих слідчому в межах цього ж кримінального провадження. Остання стверджує, що не зверталася із такою заявою до Ужгородського районного комунального підприємства технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

Таким чином підлягають скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 35273731 від 19.05.2017, 35272971 від 19.05.2017, якими за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельні ділянки кадастрові номери :32:001:0392, :31:001:0061, і № 35116235 від 11.05.2017, яким за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на будівлю.

Виходячи з того, що усі наступні рішення про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень проводилися державними реєстраторами без належного заявника, законного власника спірного майна - ОСОБА_1 , вважає, що такі також підлягають скасуванню судом, а саме: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 35282688 від 20.05.2017, прийняте щодо будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, і земельних ділянок - кадастрові номери :32:001:0392, :31:001:0061, приватним нотаріусом Ужгородського нотаріального округу Кішкіним Д.В. на підставі договору купівлі-продажу № 809 від 20.05.2017, який позивач просить визнати недійсним.

Враховуючи, що ОСОБА_4 відомо про кримінальне провадження №0000069, в межах якого на спірне майно накладено арешт, то така повинна була утриматися від будь-який дій щодо відчуження нерухомості.

З огляду на викладене вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу на підставі договорів купівлі-продажу № 586, 589, 592 від 21.05.2018, також підлягають скасуванню, а саме:

рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 41203086 від 21.05.2018, прийняте щодо будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 41204559 від 21.05.2018, прийняте щодо земельної ділянки, кадастровий номер :32:001 :0392;

рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 41203814 від 21.05.2018, прийняте щодо земельної ділянки кадастровий номер :31:001:0061.

На підставі вищевикладеного просить суд:

1. Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

а) житловий будинок із спорудами загальною площею 748,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;

б) земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0061 за адресою: АДРЕСА_1 ;

с) земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0392 за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.05.2017 року, укладений між ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про продаж останній житлового будинку із спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок, площею по 0,1 га кожна за кадастровими номерами :31:001:0061 і :31:001:0392.

3. Витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 :

а) житловий будинок із спорудами загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

б) земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0061 за адресою: АДРЕСА_1 ;

с) земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :32:001:0392 за адресою: АДРЕСА_1 .

4. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номера:

- 35273731 від 19.05.2017 та запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 20494059 від 18.05.2017 на земельну ділянку, кадастровий номер :32:001:0392 площею 0,1 га за ОСОБА_2 ;

- 35272971 від 19.05.2017 та запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 20493367 від 18.05.2017 на земельну ділянку, кадастровий номер :31:001:0061 площею 0,1 га за ОСОБА_2 ;

- 35116235 від 11.05.2017 та запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 20328599 від 11.05.2017 на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 101, загальною площею 748,6 кв.м. за ОСОБА_2 ;

- 35282688 від 20.05.2017 та записи про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 20516750 від 20.05.2017 на земельну ділянку, кадастровий номер :32:001:0392 площею 0,1 га за ОСОБА_4 ; 20504017 від 20.05.2017 на земельну ділянку кадастровий номер :31:001:0061 площею 0,1 га за ОСОБА_4 ; 20504012 від 20.05.2017 на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 101, загальною площею 748,6 кв. м. за ОСОБА_4 ;

- 41203086 від 21.05.2018 та запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 26246226 від 21.05.2018 на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 101, загальною площею 748,6 кв. м. за ОСОБА_5 ;

- 41204559 від 21.05.2018 та запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 26247494 від 21.05.2018 на земельну ділянку, кадастровий номер :32:001:0392 площею 0,1 га за ОСОБА_5 ;

- 41203814 від 21.05.2018 та запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 26246883 від 21.05.2018 на земельну ділянку, кадастровий номер :31:001:0061 площею 0,1 га за ОСОБА_5 .

5. Встановити порядок виконання судового рішення шляхом обов`язку держателя Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Міністерство юстиції України, суб`єктів державної реєстрації, державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, що мають доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внести запис про скасування державної реєстрації прав, пов`язаних зі зміною права власності на:

а) житловий будинок із спорудами загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

б) земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0061 за адресою: АДРЕСА_1 ;

с) земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0392 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (суддя Світлик О.М.) від 14.09.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (суддя Світлик О.М.) від 14.09.2018 року заяву про забезпечення позову задоволено повністю.

Вжито заходи забезпечення позову у цивільній справі № 308/7937/18, а саме, накладено арешт на наступне нерухоме майно: житловий будинок із спорудами загальною площею 748,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,1 га, за кадастровим номером :31:001:0061, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,1 га, за кадастровим номером :32:001:0392, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

12.12.2018 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (суддя Світлик О.М.) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

11.12.2018 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.09.2018 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 28.12.2018 року справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Штефанюк І.М., до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Кішкін Д.В., про визнання права власності, витребування майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішень про державну реєстрацію повернуто до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області для виконання вимог п. 15.11 Перехідних положень ЦПК України.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (суддя Світлик О.М.) від 09.01.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.09.2018 року в справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Штефанюк Іван Матвійович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Кішкін Денис Володимирович, про визнання права власності, витребування майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішень про державну реєстрацію повернуто заявнику.

Згідно з розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 217 від 22.02.2019 року, відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований перерозподіл матеріалів справи № 308/7937/18 у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Світлик О.М.

Автоматизованою системою документообігу суду 22.02.2019 року головуючим суддею з розгляду даної справи визначено Данко В.Й.

09.10.2020 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_11 про витребування доказів - задоволено.

Витребувано від приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Дроботі Аліси Віталіївни ( АДРЕСА_2 ) належним чином завірену копію договору купівлі-продажу житлового будинку із спорудами загальною площею 748,6 кв. м. на земельній ділянці площею 2000кв.м (0,2 га), кадастровий номер земельної ділянки не присвоєний, за адресою: АДРЕСА_1 від 21.10.2010 № 3691 та належним чином завірену копію нотаріальної справи, заведеної у зв`язку із посвідченням вказаного договору.

Витребувано від Ужгородської міської ради Закарпатської області (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, 3) в особі її структурного підрозділу Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Ужгородської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи, заведеної на житловий будинок із спорудами загальною площею 748,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд без участі позивача та проведення заочного розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом надіслання судових повісток рекомендованими поштовими відправленнями, відзиву на позовну заяву не подали, клопотання про перенесення розгляду справи не подавали, причини неявки суду не відомі.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Кішкін Денис Володимирович в судове засідання також не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надіслання судових повісток рекомендованими поштовими відправленнями, клопотання про перенесення розгляду справи не подавав, причини неявки суду не відомі.

На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.06.2004 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н. за реєстровим № 796, предметом якого став будинок із надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташовано на земельній ділянці площею 2000 кв.м.

Судом встановлено, що 21.10.2010 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. за реєстровим № 369, предметом якого став житловий будинок із надвірними спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2010 року, на земельній ділянці площею 2000 кв. м. (0,2 га) (кадастровий номер земельної ділянки не присвоєний) знаходяться: житловий будинок під літерою «А» загальною площею 748,6 кв. м., який складається з шести кімнат житловою площею 132,2 кв. м., альтанки, під літ. «Б», альтанки під літ. «В», огорожі, позначеної № 1-3, споруд, позначених І, II, сх.6-10. Житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями, що відчужується за цим договором, належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н. 16.04.2004 року за р. № 2206, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» 22.06.2004 року в книзі 54, номер запису 6807, номер витягу 3924161, реєстраційний номер 6075914. Предмет договору продано за 1 019 300 грн.

Факт укладення договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) підтверджується також копією Витягу з державного реєстру правочинів № витягу 9142869.

Судом встановлено, що 21.10.2010 року позивач ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_7 , якою уповноважив останнього управляти належним йому на праві власності житловим будинком із надвірними спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з правом приватизації та оформлення Державного акту на право власності на земельну ділянку під зазначеним житловим будинком.

Для цього, згідно з довіреністю надав йому право здійснювати нагляд за житловим будинком, мати до нього вільний доступ, вносити необхідні платежі, які стосуються реалізації його права власності на житловий будинок, у тому числі комунальні, за користування телефонним зв`язком та іншими послугами, представляти його інтереси в будь-яких установах чи підприємствах незалежно від підпорядкування та форми власності, у тому числі житлово-експлуатаційних, органах нотаріату, бюро технічної інвентаризації тощо з питань, пов`язаних з управлінням житловим будинком, приватизацією земельної ділянки, подавати від його імені будь-які заяви, що стосуються виконання цієї довіреності, отримувати довідки чи інші документи, укладати договори оренди зазначеного житлового будинку, із правом отримання грошей за оренду житлового будинку, самостійно визначаючи суми, терміни та інші умови договорів, підписуватися за нього, здійснювати поточний ремонт житлового будинку, ремонтувати та замінювати санітарно-технічні прилади і пристрої, що вийшли з ладу з вини власника житлового будинку або через відповідну експлуатацію, механічне пошкодження тощо, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов`язані з цією Довіреністю.

Довіреність видано на три роки без права передовір`я повноважень іншим особам, яку посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. за реєстровим № 3692.

Судом встановлено, що 08.11.2010 року заявником ОСОБА_1 до КП «Бюро Технічної Інвентаризації м. Ужгород» було подано заяву про державну реєстрацію прав, які виникли на підставі договору купівлі-продажу будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 (номер заяви в журналі обліку заяв про державну реєстрацію прав № 11662 від 08.11.2010 року).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, 23.11.2010 року ОСОБА_7 , який представляв інтереси позивача ОСОБА_1 на підставі довіреності від 21.10.2010 року, подав до КП «Бюро Технічної Інвентаризації м. Ужгород» заяву про призупинення реєстрації договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 і просив повернути договір та фотокопію.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 17.05.2017 року звернулася до Ужгородського районного комунального підприємства (бюро) технічної інвентаризації права власності на нерухоме майно і заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними у матеріалах справи копією заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та карткою прийому заяви № 86775076 від 17.05.2017 року.

Таким чином, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 127674774, сформованої 14.06.2018 року, державним реєстратором Гаврилів А.С. 11.05.2017 року здійснено реєстрацію права власності на будівлю за ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу, серія та номер 2206, виданий 16.06.2004 року, підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35116235 від 11.05.2017 року, ОСОБА_12 , Ужгородське районне комунальне підприємство (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, Закарпатська область, номер запису про право власності 20328599.

Також, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 127674774, сформованої 14.06.2018 року, за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , 0,2 га, яку було розділено на дві окремі ділянки по 0,1 га кожна.

Зокрема, державним реєстратором Тимчук Т.О. 19.05.2017 року здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :31:001:0061 за ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області № 2п-781/09 від 10.06.2009 року, витяг з ДЗК, серія та номер: НВ 017, виданий 03.05.2017, видавник Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області. Підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35272971 від 19.05.2017 року, ОСОБА_13 , Ужгородське районне комунальне підприємство (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, Закарпатська область, номер запису про право власності 20493367.

Також, державним реєстратором Гаврилів А.С. 11.05.2017 року здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :31:001:0392 за ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області № 2п-781/09 від 10.06.2009 року, витяг з ДЗК, серія та номер: НВ 017, виданий 03.05.2017, видавник Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області. Підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35273731 від 19.05.2017 року, Тимчук Т.О., Ужгородське районне комунальне підприємство (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, Закарпатська область, номер запису про право власності 20494059.

З матеріалів справи також вбачається, що після створення реєстраційних записів, ОСОБА_2 довіреністю від 19.05.2017 року, посвідченою приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т., зареєстрованою в реєстрі за № 824, уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями, зокрема, з питань розпорядження будь-яким рухомим та нерухомим майном.

Судом встановлено, що 20.05.2017 року між ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В. (зареєстрований в реєстрі за № 809), за яким ОСОБА_4 придбала житловий будинок із спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею по 0,1 га кожна за кадастровими номерами :31:001:0061 і :31:001:0392, за адресою АДРЕСА_1 .

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору купівлі-продажу, приватному нотаріусу ОСОБА_8 покупцем надано квитанцію про оплату коштів за предмет договору на суму 280 640,00 грн. у Приватбанк, де одержувачем значиться ОСОБА_2 , платником - ОСОБА_4 , дублікат квитанції № 0.0.738004200.1 від 20.05.2017 року, код квитанції 0823-2834-2754-9312.

Однак, з матеріалів справи встановлено, що на офіційному сайті ПАТ «Приватбанк» за кодом квитанції 0823-2834-2754-9312 формуються дані щодо оплати гр. ОСОБА_9 НОМЕР_1 коштів за інтернет послуги одержувачу Sevlush.net за особовим рахунком НОМЕР_2 80,00 грн.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35282688 від 20.05.2017 року приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В. внесено запис про право власності ОСОБА_4 № 20516750, на земельну ділянку :31:001:0392 за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35282688 від 20.05.2017 року приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В. внесено запис про право власності ОСОБА_4 № 20504017 на земельну ділянку :31:001:0061 за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35282688 від 20.05.2017 року приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В. внесено запис про право власності ОСОБА_4 № 20504012 на об`єкт нерухомого майна житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Також з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 127674774, сформованої 14.06.2018 року, вбачається, що 04.10.2017 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду по справі № 308/9726/17 накладено арешт на спірне нерухоме майно, з метою виконання якого 12.10.2017 року державним реєстратором Цоклан О. М. до реєстру внесено запис про обтяження 22807451.

Однак, 21.05.2018 року посадовою особою міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області - Крижановською Ю.С. прийнято рішення № 41194041 про припинення обтяження, встановленого згаданою ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Того ж дня 21.05.2018 року, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 127674774, сформованої 14.06.2018 року, ОСОБА_4 відчужила спірне майно ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 21.05.2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасимчуком В.В. за реєстровими № 586, 589, 592 від 21.05.2018 року.

Таким чином, запис про право власності № 26247494 на земельну ділянку :31:001:0392 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41204559 від 21.05.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасимчук Володимира Вікторовича.

Запис про право власності № 26246883 на земельну ділянку :31:001:0061 за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41203814 від 21.05.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасимчук Володимира Вікторовича.

Запис про право власності № 26246226 на об`єкт нерухомого майна житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 за ОСОБА_5 внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41203086 від 21.05.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасимчук Володимира Вікторовича.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, які засвідчують його право власності.

Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, може бути визнання права.

Як уже встановлено судом, 21.10.2010 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. за реєстровим №369, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив належний продавцеві на праві власності житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташовано на земельній ділянці площею 2000 кв.м.

Факт укладення договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) підтверджується також копією Витягу з державного реєстру правочинів, № витягу 9142869.

Відповідно до положення частини 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 328 ЦК України в редакції, яка діяла станом на день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2010 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, або таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Згідно із ст. 657 ЦК України в редакції, яка діяла станом на день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2010 року , договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до п. 9 вищезазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2010 року, право власності на житловий будинок із надвірними спорудами та будівлями покупця виникає з моменту державної реєстрації цього Договору.

Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України, яка діяла станом на день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2010 року, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 1 Наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» в редакції станом на 21.10.2010 року, установлено, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об`єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 № 1878-VI (1878-17) «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, 08.11.2010 року ОСОБА_7 на підставі довіреності від 21.10.2010 року, подав до КП «БТІ м. Ужгород» в інтересах ОСОБА_1 заяву про державну реєстрацію прав, які виникли на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2010 року, що знаходиться по АДРЕСА_1 , однак, як встановлено з матеріалів справи, 23.11.2010 року ОСОБА_7 подав до КП «Бюро Технічної Інвентаризації м. Ужгород» заяву про призупинення реєстрації договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 і просив повернути договір та фотокопію.

Таким чином, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вважав, що його племінник ОСОБА_7 , який представляв інтереси позивача ОСОБА_1 на підставі довіреності від 21.10.2010 року, належним чином зареєстрував за ним право власності на будинок із земельними ділянками, однак, об`єкт нерухомості із земельними ділянками було відчужено третій особі.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України. При цьому, слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Також, відповідно до ст. 241 ЦК України в редакції, яка діяла станом на момент подання ОСОБА_7 заяви про призупинення реєстрації договору купівлі-продажу житлового будинку - 23.11.2010 року, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Як вбачається зі змісту довіреності від 21.10.2010 року, виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_7 , останнього цією довіреністю уповноважено управляти житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , з метою приватизації та оформлення Державного акту на право власності на земельну ділянку під зазначеним житловим будинком, що можливо лише після належного оформлення прав на самий будинок та з метою реалізації права власності ОСОБА_1 на житловий будинок, а отже, вбачається, що дії, спрямовані на зупинення оформлення прав на вищевказаний будинок, що виразилися у поданні 23.11.2010 року ОСОБА_7 до КП «Бюро Технічної Інвентаризації м. Ужгород» заяви про призупинення реєстрації договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 не відповідають змісту довіреності, були вчиненні ОСОБА_7 з перевищенням його повноважень і не були схвалені ОСОБА_1 у розумінні ст. 241 ЦК України.

Однак, на даний момент порядок реєстрації прав особи на нерухоме майно в Україні змінено та не передбачено реєстрацію таких прав реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 N 1878-VI (1878-17) «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Відповідно до ст. 6 чинного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» систему органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Окрім того, відповідно до ст. 657 ЦК України в поточній редакції, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України в поточній редакції, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, на даний момент законодавством умовою для того, щоб договір вважався укладеним, не передбачено його державну реєстрацію.

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У своїй Постанові від 24 січня 2020 року № 910/10987/18 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вказав, що за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

А отже, ОСОБА_1 не має можливості на даний момент зареєструвати свої права на будинок в органах БТІ, за процедурою, передбаченою законодавством на момент укладення ним договору купівлі-продажу житлового будинку для набуття права власності на нерухоме майно, а відтак визнання права власності позивача на житловий будинок за рішенням суду є ефективним способом захисту прав позивача.

Враховуючи встановлені обставини та надані суду докази, суд вважає, що позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на житловий будинок із спорудами загальною площею 748,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0061 за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0392 за адресою: АДРЕСА_1 , то такі не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 120 ЗК України, в редакції, яка діяла станом на 21.10.2010 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, в редакції яка діяла станом на 21.10.2010 року, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч. 2 ст. 377 ЦК України, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до ч. 6 ст. 120 ЗК України, в редакції, яка діяла станом на 21.10.2010 року, істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, в редакції, яка діяла станом на 21.10.2010 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як вбачається з п. 1 копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2010 року, житловий будинок загальною площею 748,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 2000 кв.м., кадастровий номер якій не присвоєний.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України (2001 року) на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Відповідно до ч. 9 та 10 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав винятково з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно з ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер (ч. 9 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Формування земельної ділянки супроводжується розробкою відповідної документації із землеустрою, яка і є підставою для державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та присвоєння їй кадастрового номера.

Необхідно звернути увагу на особливості присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, на якій розташовано житловий будинок.

Так, пунктом 3 розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» установлено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

Як стверджує сам позивач у позовній заяві, право власності на спірну земельну ділянку розміром 2000 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , набуто відповідачем ОСОБА_2 на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10.06.2009 року у справі № 2п-781 /09, яким за останньою у 2009 році визнано право власності на земельну ділянку площею 0,20 га, що розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Так як, жодна із сторін у справі вищевказане рішення суду не надала, позивач визнає, що право власності на вищевказану земельну ділянку набуто ОСОБА_2 , на момент укладення між ними договору купівлі-продажу житлового будинку 21.10.2010 року, на підставі рішення суду, то така обставина не підлягає доказуванню відповідно до ст. 82 ЦПК України.

Відтак, застосування до правовідносин з приводу визнання права власності на земельну ділянку розміром 2000 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 положень ст. 120 ЗК України та ч. 1 ст. 377 ЦК України не несе юридичних наслідків, так як не виконано двох умов: по-перше, не зареєстровано договір купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2010 року, що на момент виникнення спірних правовідносин було умовою для набуття права власності на житловий будинок та по-друге, не присвоєно кадастровий номер земельній ділянці, а відтак земельна ділянка на той момент не виступала об`єктом цивільних прав.

Окрім того, якщо земельна ділянка розміром 2000 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на момент укладення між позивачем та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2010 року, як об`єкт цивільних прав належала ОСОБА_2 на підставі вищевказаного рішення суду від 2009 року, суд звертає увагу, що сторони могли укласти між собою цивільно-правовий договір про придбання позивачем земельної ділянки.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 4/186 від 05.06.2018 року, проведеної в межах кримінального провадження № 0000069, яке розслідується слідчим управлінням ГУ НП в Закарпатській області, встановлено, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень підписана не ОСОБА_2 . Зокрема, вказує, що це підтверджується й нею у поясненнях, наданих слідчому в межах цього ж кримінального провадження.

Виходячи з вищевикладеного, право вимоги про визнання недійсними правочинів, укладених з приводу земельних ділянок належить ОСОБА_2 , як власниці вищевказаних земельних ділянок, так як ОСОБА_1 не набув право власності на земельну ділянку.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, у позивача відсутні належні та допустимі докази на підтвердження набуття ним права власності на земельну ділянку, площею 2000 кв. м., а відтак відсутні підстави і для визнання за ним права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0061 та земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0392 за адресою: АДРЕСА_1 , а також для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 в частині продажу останній двох земельних ділянок, площею по 0,1 га кожна за кадастровими номерами :31:001:0061 і :31:001:0392, за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак і вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування записів про права власності на земельні ділянки є передчасною та не підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 про продаж останній житлового будинку із спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , суд констатує наступне.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю юридичною природою договір купівлі-продажу є двостороннім (взаємним), платним, консенсуальним, каузальним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі на її укладення сторін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України, в редакції, яка діяла станом на день укладення договору купівлі-продажу від 20.05.2017 року, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України в редакції, яка діяла станом на 20.05.2017 року, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України в редакції, яка діяла станом на 20.05.2017 року, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. п. 2, 5 Постанови Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно із ст. 658 ЦК України в редакції, яка діяла станом на день укладення договору купівлі-продажу від 20.05.2017 року, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

П. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України в редакції, яка діяла станом на день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з ОСОБА_1 21.10.2010 року, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 20.05.2017 року, продавцем житлового будинку та земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 виступила ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 , покупцем ОСОБА_4 , однак, ОСОБА_2 незаконно та безпідставно зареєструвала в 2017 році за собою право власності на житловий будинок та в 2017 році відчужила його ОСОБА_4 , так як право власності на такий у ОСОБА_2 припинилося ще 21.10.2010 року, внаслідок укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з ОСОБА_1 .

Водночас, суд прийшов до висновку, що спірне майно вибуло з власності позивача не з його волі, та на підставі договорів купівлі-продажу, які він не укладав, тобто без відповідного волевиявлення.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів, відповідно до змісту ст. 328 ЦК України. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, свідчать про те, що право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який був предметом вищезазначеного договору, було зареєстроване на продавця з порушенням закону, тому суд вважає позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.05.2017 року обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 про продаж останній житлового будинку із спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується вимоги позивача про витребування у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 ) житлового будинку із спорудами загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; б) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0061 за адресою: АДРЕСА_1 ; с) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :32:001:0392 за адресою: АДРЕСА_1 , суд констатує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, а саме реституції як способу захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 13 травня 2015 року у справі 6-67цс15, від 25 червня 2014 року у справі 6-6714цс.

Крім того, така позиція підтверджена і постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, а також у справі № 127/17971/15-ц, відповідно до якої на практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України)/

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст. 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

За п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за відсутності у діях власника майна волі на передачу майна.

Також, у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено про те, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

При цьому суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16.

Таким чином, так як ОСОБА_5 придбав житловий будинок з надвірними спорудами у ОСОБА_4 , яка не мала права на його відчуження, суд дійшов висновку про визнання права власності ОСОБА_1 на житловий будинок із спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , відтак, позовні вимоги позивача в частині витребування у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 житлового будинку із спорудами загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 підлягають до задоволення.

Що стосується вимог про витребування у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 земельних ділянок, то такі не підлягають задоволенню, так як позивач у своїх вимогах наполягав саме на витребуванні земельних ділянок із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 , не надаючи жодних доказів на підтвердження права власності на спірні земельні ділянки, як уже зазначалося вище. Враховуючи обставини, встановлені судом та викладені вище, суд доходить до висновку, що положення ст. 387 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині витребування у ОСОБА_5 на користь позивача спірних земельних ділянок.

Щодо заявлених вимог позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування записів про права власності на земельні ділянки та житловий будинок за відповідачами, то суд констатує наступне.

Нормами ст. 182 ЦК України передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З 16.01.2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає: на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення: про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; про скасування державної реєстрації прав.

Так, відповідно до п. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню . У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

При цьому суд зауважує, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд зважає й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, оскільки позивачем в судовому засіданні доведено факт порушення прав позивача відповідачами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачами, зокрема, в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номера:

- 35116235 від 11.05.2017 на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 748,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;

- 35282688 від 20.05.2017 на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 ;

- 41203086 від 21.05.2018 на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 .

Разом з тим, вимога про встановлення порядку виконання судового рішення, шляхом обов`язку держателя Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Міністерство юстиції України, суб`єктів державної реєстрації, державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, що мають доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внести запис про скасування державної реєстрації прав, пов`язаних зі зміною права власності на:а) житловий будинок із спорудами загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;б) земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0061 за адресою: АДРЕСА_1 ;с) земельну ділянку, загальною площею 0,1 га за кадастровими номерами :31:001:0392 за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути реалізована, оскільки відноситься до компетенції системи органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а саме організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») .

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 10572,00 грн. по 2643,00 грн. з кожного з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 182, 202-204, 215, 216, 241, 316, 317, 319, 321, 328, 388, 377, 392, 626, 655, 658 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-83, 141, 158, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 79-1, 120, 125 ЗК України, ст. ст. 2, 6, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про Державний земельний кадастр» суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Штефанюк Іван Матвійович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Кішкін Денис Володимирович, про визнання права власності, витребування майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішень про державну реєстрацію - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок із спорудами загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.05.2017 року, укладений між ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 про продаж останній житлового будинку із спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 житловий будинок із спорудами загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номери:

- 35116235 від 11.05.2017 на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 748,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;

- 35282688 від 20.05.2017 на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 ;

- 41203086 від 21.05.2018 на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 748,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 .

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні 00 копійок.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.09.2018 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи (ч. 7 ст. 158 ЦПК України).

Позивач: ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Кішкін Денис Володимирович, адреса місцезнаходження: вул. Донського Д., буд. 2-Б, прим. 2, м. Ужгород.

Заочне рішення може бути переглянуте Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.Й. Данко