Постанова

Іменем України

12 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 562/1941/16-ц

провадження № 61-1256св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Старомощаницька сільська рада Здолбунівського району Рівненської області, ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Держгеокадастру у Здолбунівському районі Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2018 року у складі судді Шуляка А. С. та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Держгеокадастру у Здолбунівському районі Рівненської області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Держгеокадастру у Здолбунівському районі Рівненської області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що її чоловікові ОСОБА_3 рішенням Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 26 грудня 1995 року № 15 було передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона як спадкоємець по закону, прийняла спадщину.

28 грудня 1999 року, на підставі її заяви, рішенням Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства на АДРЕСА_1 .

На початку жовтня 2014 року, в процесі виготовлення технічної документації на зазначені земельні ділянки, їй стало відомо, що при виготовленні суміжним землекористувачем ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_2 було здійснено накладку на належну їй земельну ділянку, в зв`язку з чим земельна ділянка зменшилася на 0,0415 га та було змінено її межі.

Позивач не була повідомлена про погодження меж суміжних ділянок на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Не відповідає дійсності інформація, зазначена в акті встановлення, погодження та закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в АДРЕСА_2 , що передається у власність ОСОБА_2 про те, що вона, ОСОБА_1 , безпідставно відмовилася погодити межі земельної ділянки, а також щодо відсутності порушень правил добросусідства та що встановлені межі земельної ділянки відповідають фактичному використанню на місцевості.

В результаті допущених порушень було зменшено площу її земельної ділянки, на якій знаходилися багаторічні насадження, які в подальшому відповідачем ОСОБА_2 були самовільно вирубані.

Незважаючи на вказані порушення, рішенням Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 17 січня 2011 року № 26 надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо оформлення права власності на зазначену земельну ділянку, після чого було видано ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_2 .

Позивач просила суд визнати недійсним та скасувати державний акт, виданий ОСОБА_2 на підставі рішення Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, на право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2018 року, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року,позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯМ № 010186, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що при складенні технічної документації для відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 відповідачем ОСОБА_2 було допущено порушення вимог закону, внаслідок чого порушено права та законні інтереси позивача на частину земельної ділянки, яка перебувала у її фактичному користуванні. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 010186, було видано на ім`я ОСОБА_2 на підставі документації, яка має істотні порушення, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Здолбунівського районного суду Рівненської області.

15 березня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повідомив ОСОБА_2 про судове засідання, яке відбулося 04 грудня 2018 року.

Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом сплив.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не встановив, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували право власності чи право користування земельною ділянкою у ОСОБА_1 .

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що рішенням Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 26 грудня 1995 року № 15 жителю с. Стара Мощаниця ОСОБА_3 передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку і господарських будівель земельну ділянку площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 0,35 га на АДРЕСА_2 (а. с. 14).

Після смерті ОСОБА_3 . 04 серпня 1997 року ОСОБА_1 успадкувала належне йому майно.

Рішенням Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 28 грудня 1999 року № 47 передано у приватну власність жительці с. Стара Мощаниця ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства на АДРЕСА_2 (а. с. 15).

Рішенням Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 04 квітня 1997 року № 38 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га на АДРЕСА_3 та в ур. «За селом».

Рішенням Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 17 січня 2011 року № 26 надано дозвіл ОСОБА_2 , жительці АДРЕСА_4 , на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо оформлення права власності на земельні ділянки, які були передані у приватну власність її спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі рішення сесії від 04 квітня 1997 року № 38 загальною площею 0,85 га, а саме: 0,25 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_3 та для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га на АДРЕСА_3 та в ур. «За селом», у зв`язку з оформленням права власності на спадкове майно (а. с. 16).

На підставі вказаного рішення була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на вищезазначені земельні ділянки, яка затверджена рішенням Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 22 грудня 2011 року № 94, яким, зокрема, передано у власність ОСОБА_2 земельні ділянки в АДРЕСА_2 , загальною площею 0,85 га, в тому числі для будівництва - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,60 га.

Як вбачається з акту встановлення, погодження та закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в АДРЕСА_2 , що передається у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд та для ведення особистого селянського господарства, межі земельної ділянки, що передана у власність ОСОБА_2 сусіднім землекористувачем ОСОБА_1 погоджено не було.

З показань свідків вбачається, що під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_1 , 0,0415 га спірної земельної ділянки, якою фактично користувалася ОСОБА_1 було передано у власність ОСОБА_2 . На частині земельної ділянки, яка перебувала у користуванні позивача знаходився сад з фруктовими деревами, які після отримання відповідачем земельної ділянки у власність були зрізані.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Згідно із частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частин другої - шостої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

ОСОБА_2 у касаційній скарзі зазначає, що вона не була належним чином повідомленою про час та місце судового засідання, яке відбулося 04 грудня 2018 року, внаслідок чого суд першої інстанції розглянув справу та постановив рішення без участі відповідача.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася.

Доказів, що відповідач ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про час та місце судового засідання, яке відбулося 04 грудня 2018 року, матеріали справи не містять.

Неналежне повідомлення ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи судом позбавило її можливості дати пояснення по суті справи та доводити перед судом переконливість своїх доводів та заперечень.

Крім того, про неналежне повідомлення про розгляд справи позивач зазначала також і у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції (а. с. 105).

Отже, доводи заявника про неналежне повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Всупереч наведеним нормам процесуального права, положенням Конвенції та практиці Європейського Суду з прав людини, суд першої інстанції розглянув і вирішив справу за відсутності особи, щодо якої немає відомостей про її належне повідомлення про час та місце розгляду справи, чим порушив її право брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Зазначені порушення унеможливили справедливий розгляд справи та встановлення обставин, які входять до предмета доказування і мають значення для правильного її вирішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. С. Висоцька
І. В. Литвиненко