Справа № 204/7869/20
Провадження № 2/204/505/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання - Сокола Д.О.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

24 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача - ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 1-3, 17-19).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона працювала в ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» та була звільнена 05 листопада 2019 року за власни м бажанням, однак остаточний розрахунок в день звільнення з нею проведено не було. 15 червня 2020 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ у справі № 204/3707/20, відповідно до якого на її користь з відповідача стягнуто заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. Зазначає, що фактично остаточний розрахунок з нею відповідачем проведено 25 вересня 2020 року, тому прохає суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період часу з 05 листопада 2019 року по день фактичного розрахунку - 25 вересня 2020 року.

Ухвалою суду від 26 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано строк на усунення недоліків (а. с. 13).

09 грудня 2020 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 26 листопада 2020 року, позивачкою усунуто (а. с. 16-19).

Ухвалою суду від 10 грудня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 19 січня 2021 року (а. с. 20), копія якої надіслана учасникам справи 30 грудня 2020 року за вихідним № 28445/20-вих/2/204/2154/20 (а. с. 21) та, яка отримана відповідачем 19 січня 2021 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 25).

17 лютого 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 27-29), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивачем пропущено строк на звернення до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, зазначає, що причиною несвоєчасної виплати позивачеві грошових коштів є те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з РФ, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2018 року по 2019 рік, затримки виплати заробітної плати з вересня 2019 року.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 26), про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 лютого 2019 року позивачку прийнято на роботу до ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» в цех 29 бухгалтером, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а. с. 4). 05 листопада 2019 року позивачку звільнено за власним бажанням, згідно із ст. 38 КЗпП України на підставі наказу відповідача № 1479 від 05 листопада 2019 року, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а. с. 4 на звороті). 15 червня 2020 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 204/3707/20, винесено судовий наказ, яким з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 25166 гривень 25 копійок (а. с. 7). Відповідно до довідки відповідача від 10 лютого 2021 року № 5, остаточний розрахунок з позивачкою відповідачем проведено 25 вересня 2020 року (а. с. 30).

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Положеннями ст. 43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках.

Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Згідно з довідкою відповідача від 10 лютого 2021 року № 6, середньоденна заробітна плата позивача, яка обчислена відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, становить 216 гривні 53 копійки.

Оскільки позивачку звільнено за власним бажанням датована 05 листопада 2019 року, тому право на виплату середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні у неї виникає наступного дня за днем звільнення, тобто 06 листопада 2019 року.

Однак позивачкою допущено помилку у розрахунку середнього заробітку через те, що вона бере невірний період для розрахунку. Сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 216 гривні 53 копійки* на 222 дня (листопад 2019 року - 18 робочих днів, грудень 2019 року - 21 робочий день, січень 2020 року - 21 робочий день, лютий 2020 року - 20 робочих днів, березень 2020 року - 21 робочий день, квітень 2020 року - 21 робочий день, травень 2020 року - 19 робочих днів, червень 2020 року - 20 робочих днів, липень 2020 року - 23 робочих днів, серпень 2020 року - 20 робочих днів, вересень 2020 року - 18 робочих днів), та складає суму у 48069 гривень 66 копійок. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача.

Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 48069 гривень 66 копійок (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) 1% ціни позову становить 480 гривень 70 копійок (48069 гривень 66 копійок/ 100% = 480 гривень 70 копійок), що є меншою від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору, тому підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

З тих підстав, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» (49008, м. Дніпро, вул. Криворізька, буд. 1, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути із Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 48069 (сорок вісім тисяч шістдесят дев`ять) гривень 66 (шістдесят шість) копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути із Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, які не були присутніми у судовому засіданні.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, які не були присутніми у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна