Єдиний унікальний номер судової справи: 482/283/20
Номер провадження: 22-ц/812/548/21 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Дмитренком Ігорем Миколайовичем

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 за участю третьої особи - Державного нотаріуса Новоодеської державної нотаріальної контори Магда Ганна Володимирівна про визнання договору дарування недійсним та виключення майна зі складу спадщини,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2020 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та виключення майна зі складу спадщини.

Позивач зазначав, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 12 липня 2001 року він набув у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . З того часу він проживає і зареєстрований за вказаною адресою, іншого житла не має. Проживав в будинку разом із дружиною ОСОБА_5 до моменту її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого вона була знята з реєстрації місця проживання.

Через похилий вік, та стан здоров`я, потребуючи матеріальної допомоги та догляду, з метою забезпечити себе стороннім доглядом, матеріальною допомогою, лікуванням у разі необхідності, бажаючи передати належний йому на праві власності житловий будинок доньці ОСОБА_6 у спадок, ОСОБА_4 уклав з нею 14 травня 2012 року фактично не розуміючи, що позбавляється при цьому права власності на будинок, договір дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори Магдою Г.В., зареєстрований в реєстрі за №1-934.

Вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 його донька ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилася спадщина. Він, як батько померлої ОСОБА_6 , та її син відповідач ОСОБА_3 , звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. З того часу відповідач ОСОБА_3 став йому погрожувати, що виселить з будинку.

Посилаючись на те, що наміру на відчуження належного йому житлового будинку не мав, під час підписання договору не розумів, що вже не зможе володіти будинком, бути там зареєстрованим, проживати в ньому і що може в подальшому опинитися на вулиці, не маючи іншого житла, ключі від житлового будинку своїй обдарованій доньці не передавав, продовжував сплачувати комунальні послуги, залишився проживати у будинку самостійно, стверджує, що оспорений ним договір уклав під впливом помилки, уклавши угоду, яка реальних наслідків для сторін не створила, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 14 травня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори Магдою Г.В., зареєстрований в реєстрі за №1-934 та виключити вказаний житловий будинок зі складу спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений 14 травня 2012 року державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори Магдою Г.В., за реєстровим №1-934. Виключено будинок АДРЕСА_1 зі складу спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позивач, який є особою похилого віку, немаючі іншого житла, продовживши проживати в спірному житлі, не передавши ключі від нього обдарованій особі, не маючи наміру передати його у власність іншій особі, помилився щодо правової природи договору, який він уклав. Про порушене право позивач дізнався лише після смерті доньки ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак строк звернення до суду має відліковуватись саме з цього часу.

Не погодившись із рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Дмитренко І.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність, оскільки увалене без врахування всіх обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги, що в момент укладання договору дарування будинку ОСОБА_4 перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяв добровільно і розумів значення та наслідки своїх дій, розумів, що дарує житловий будинок своїй доньці. На час укладення договору ОСОБА_4 перебував у віці 62 роки та працював у ТДВ «Південний колос», нотаріусом роз`яснено приписи цивільного законодавства, що регулюють укладений ним правочин, вимоги щодо змісту й правових наслідків правочину. У матеріалах справи відсутні докази щодо помилки правової природи вчиненого правочину. Також зауважує, що ОСОБА_4 не позбавлений права на спірний будинок в порядку спадкування за законом на 1/2 частину.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 14 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір дарування (а.с.35-37).

Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори Магда Г.В. 14 травня 2012 року та зареєстровано в реєстрі за №1-934.

За цим договором дарування, ОСОБА_4 передав ОСОБА_6 жилий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 у власність безоплатно.

Згідно з п.7 Договору дарувальник передає обдаровуваній в момент підписання договору дарування технічний паспорт та ключі від житлового будинку: 14 травня 2012 року, що свідчить про те, що передача жилого будинку відбулась.

Право власності на вказаний жилий будинок за ОСОБА_6 згідно Витягу про державну реєстрацію прав РКП «Новоодеське РБТІ» зареєстровано у встановленому законом порядку 25 липня 2012 року ( 38).

Згідно зі свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 13 серпня 2019 року та даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, сформованого 13 серпня 2019 року, ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 39-44).

З копії спадкової справи №22/2019, заведеної Новоовдеською державною нотаріальною конторою до майна ОСОБА_6 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що із заявами про прийняття спадщини за законом звернулися батько - позичав ОСОБА_4 та її син - ОСОБА_3 . Інші спадкоємці за законом чоловік - ОСОБА_8 та син - ОСОБА_9 надали заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с.73-79).

Згідно довідки №1 від 22 січня 2020 року виконавчого комітету Дільничної сільської ради Новоодеського району Миколаївської області ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 з 20 вересня 1991 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.52).

ОСОБА_4 з 16 грудня 1998 року по теперішній час має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Інших осіб за вказаною адресою не зареєстровано, що підтверджується даними виконкому Новоодеської міської ради №40501 від 21 січня 2020 року та копією будинкової книги (а.с.11-15).

На здійснення оплати комунальних послуг у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 на період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року призначалася субсидія на опалювальну площу 64,80 кв.м. (а.с .17).

Задовольняючи позов суд першої станції виходив з того, що позивач, який є особою похилого віку, немаючі іншого житла, продовживши проживати в спірному житлі, не передавши ключі від нього обдарованій особі, не маючи наміру передати його у власність іншій особі, помилився щодо правової природи договору, який він уклав.

Між тим з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі

№ 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що дбаючи про своє майбутнє, старість, потребуючи медичного догляду та матеріальної допомоги планував залишити у спадок доньки ОСОБА_10 свій будинок згідно договору дарування від 14 травня 2012 року, який підписаний ним під впливом помилки.

Між тим, в укладеному договорі сторонами підтверджено, що вони діють добровільно і перебуваючи про здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).

Сторони засвідчили, що вимоги законодавства щодо змісту 1 правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони стверджують, що цей договір не носить характеру уявної та удаваної правочину угоди. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (п.8 договору).

Дарувальник також засвідчив, що у нього не має малолітніх та неповнолітніх дітей.

Також в договорі зазначено, що у відчужуваному жилому будинку разом з дарувальником зареєстрована та проживає ОСОБА_5 , за якими залишається право проживання та користування жилим будинком після його відчуження. Зміст статей 402, 403 та ст. 405 Цивільного кодексу України дарувальнику та обдарованому роз`яснено (п.4 договору).

Позивач не надав належних та допустимих доказів, що на момент укладення оспорюваного правочину він мав будь-які тяжкі захворювання, які б свідчили про не усвідомлення ним своїх дій. Навпаки ОСОБА_4 мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину про що ним зазначено в позовній заяві.

При посвідченні договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено особистим підписом ОСОБА_4 .

До того ж, вказаним договором не було встановлено будь-яких обов`язків обдарованої вчиняти на користь дарувальника буд-які дії майнового або немайнового характеру.

Отже, встановлене свідчить про те, що ОСОБА_4 під час укладення оспорюваного правочину діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування та безоплатно передає належний йому будинок своїй доньці - ОСОБА_6 .

Посилання на те, що після укладення договору дарування позивач та його дружина до її смерті 05 липня 2016 року продовжували проживати та користуватися жилим будинком, а також сплачували комунальні послуги не може свідчити про наявність помилки щодо природи договору дарування, оскільки про це сторонами було обумовлено в оспорюваному договорі.

Позивач не надав належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості зі своєю донькою ОСОБА_6 про його догляд або утримання, а також доказів на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування, що є його процесуальним обов`язком.

Отже, оспорюваний договір дарування за формою і змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено державним нотаріусом, який встановив особи сторін, їх дієздатність, наявність волевиявлення ОСОБА_4 як дарувальника.

За такого, підстав недійсності договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 матеріали справи не містять, а відтак вимоги позивача задоволенню не підлягають за недоведеністю.

За таких обставин рішення суду на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухвалення по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скарги ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Дмитренком Ігорем Миколайовичем задовольнити.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 за участю третьої особи Державного нотаріуса Новоодеської державної нотаріальної контори Магда Ганна Володимирівна про визнання договору дарування недійсним та виключення майна зі складу спадщини відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 29 березня 2021 року.