ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1658/21 Справа № 201/180/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова про стягнення нарахованої зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошових коштів і витрат

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова про стягнення нарахованої зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошових коштів і витрат.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 09 вересня 1983 року по 04 листопада 2019 року він знаходився у трудових відносинах з ДП «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», працюючи провідним інженером. Наказом СВ № 100 заводу № 206 від 04 листопада 2019 року він був звільнений з роботи у зв`язку із виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Однак, з травня 2019 року відповідач припинив виплачувати йому заробітну плату, яка не була йому виплачена і в день звільнення 04 листопада 2019 року. Його трудові права порушені, а тому він змушений звернутись до суду. Посилаючись на норми ст.ст., 47, 115-117 КЗпП України, просив суд стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітку плату у розмірі 49513 грн. 48 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення судом рішення у справі, а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ДП «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» про стягнення нарахованої зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошових коштів і витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду від 19 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ДП «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 40411 грн. 58 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, з 09 вересня 1983 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», займаючи посади провідного інженера, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 8).

Наказом відповідача № 1399 від 04 листопада 2019 року позивача звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію) (а.с. 8).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач вказував, що з травня 2019 року відповідач припинив сплачувати йому заробітну плату, яка не була йому виплачена і в день звільнення 04 листопада 2019 року. Розмір заборгованості із заробітної плати за вказаний період становить 49513 грн. 48 коп.

Згідно довідки № 501 від 25 вересня 2020 року, виданої ДП «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», станом на 25 вересня 2020 року заборгованість по заробітній платі відсутня (а.с. 57).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, однак повністю погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для частково скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235 КЗпП України), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку)

З 09 вересня 1983 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», займаючи посади провідного інженера (а.с. 8)

Наказом відповідача № 1399 від 04 листопада 2019 року позивача звільнено за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію) (а.с. 8 ).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач зазначав, що з травня 2019 року відповідач припинив сплачувати йому заробітну плату, яка не була йому виплачена і в день звільнення 04 листопада 2019 року, розмір заборгованості із заробітної плати за вказаний період становить 49513 грн. 48 коп.

Згідно довідки № 501 від 25 вересня 2020 року, виданої ДП «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», станом на 25 вересня 2020 року заборгованість по заробітній платі відсутня (а.с. 57).

Згідно довідки № 121/197 від 24 березня 2021 року, виданої ДП «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» позивачу за період часу з 18 листопада 2019 року до 18 грудня 2019 року було виплачено заробітну плату у розмірі 4 567 грн. (а.с.161).

Згідно виписки по картці позивача в АТ КБ Приватбанк позивачу було здійснено зарахування на його картку відповідачем у період часу з 15 січня 2020 року до 07 грудня 2020 року заробітна плата у розмірі 45 431 грн. та останнє зарахування на картку позивача заробітної плати у розмірі 80 грн. було проведено відповідачем 07 грудня 2020 року (а.с. 134, 135).

Таким чином, загальний розмір заборгованості по заробітній платі, який був сплачений позивачу відповідачем за період часу з 18 листопада 2019 року до 07 грудня 2020 року становить 49 998 грн.

Згідно довідки № 120/199 від 24 березня 2021 року, виданої ДП «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», позивачу у період часу з 25 вересня 2020 року по 02 грудня 2020 року було проведено виплати заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку виплати у розмірі 128 грн. (а.с. 162).

Отже, встановлено заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу, з урахуванням останнього платежу на картку позивача, 07 грудня 2020 року.

Встановлено, що свій обов`язок щодо сплати всіх належних позивачу сум при звільненні позивача 04 листопада 2019 року відповідач не виконав. Згідно виписки по картці позивача остання виплата заборгованості по заробітній платі була проведена відповідачем 07 грудня 2020 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини справи та норми закону, та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до зазначених норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, розрахунок середньої заробітної плати за час затримки виплати розрахунку при звільненні проводиться з урахуванням заробітної плати позивача ОСОБА_1 за останні 2 місяці, передуючі його звільненню - вересень 2019 року та жовтень 2019 року (5678 грн. 59 коп. та 1667 грн.88 коп.), а також середньоденного заробітку у сумі 432 грн. 15 грн.(7346 грн.47 коп./ 17 робочих днів) (а.с. 30).

Період затримки розрахунку з 04 листопада 2019 року по 07 грудня 2020 року становить 275 робочих днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 118 841 грн. 25 коп. (432 грн. 15 грн. х 275 робочих днів).

У позовній заяві позивач не зазначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку він просить стягнути з відповідача (а.с.1-5).

В своїй апеляційній скарзі позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 40 411 грн. 58 коп. (а.с. 85-90).

У судовому засіданні в апеляційному суді позивач пояснив, що він просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 40 411 грн. 58 коп., як вказано в його апеляційній скарзі.

Отже, з урахуванням диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 40 411 грн. 58 коп.

За таких обставини, враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та задовольнити вказані вимоги позивача і стягнути з відповідача на користь позивача 40 411 грн. 58 коп. - середній заробіток за час затримки розрахунку.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами колегія суддів виходить із наступного.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідна правова позиція викладена у поставнові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року справа № 826/1216/16.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивач ОСОБА_1 надав суду копії договорів про надання професійної правничої допомоги від 02 листопада 2020 року та від 04 листопада 2020 року, укладених між ним та адвокатом Багдасаровою В.М., акти виконаних робіт від 02 січня 2020 року та від 16 листопада 2020 року, та копії квитанції до прибуткового касового ордеру на загальну суму 8000 грн. (3000 грн. та 5000 грн.) (а.с. 11,12,13, 92, 94, 95).

З урахуванням складності справи, співмірності заявлених позовних вимог із понесеними позивачем витратами на правову допомогу, враховуючи засади розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ДП Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2102 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова про стягнення нарахованої зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошових коштів і витрат скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Стягнути з Державного підприємства Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 40 411 грн. 58 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Стягнути з Державного підприємства Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова на користь держави судовий збір у розмірі 2102 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді