Справа № 183/4083/20
№ 2/183/889/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 березня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
за участю секретаря судового засідання Устименко М.О.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження, в залі Новомосковського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ј частину земельної ділянки, в порядку спадкування за законом, -

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за нею, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 :
Після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , до позивача, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2011 року, перейшло право власності на ј частину кожної земельної ділянки, що належала спадкодавцеві, на підставі зазначених вище державних актів.
Крім того, позивач зазначає, що отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 , який за життя набув право власності на ј частку зазначених вище земельних ділянок та житлового будинку.
21 березня 2017 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 .
Між тим, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки позивачеві було відмовлено, оскільки не виділені частки співвласників земельної ділянки.
Така невідповідність сталася внаслідок того, що у Держаних актах на право приватної власності на земельні ділянки частки співвласників зазначені, а у Державному земельному кадастрі, інформація з якого є обов`язковою умовою для видачі свідоцтва про право на спадщину, відомості про співвласників земельної ділянки внесені без визначення часток.
Отже, позивач наполягає на тому, що частки співвласників земельних ділянок складають по ј частині, тому просить в позові визнати за нею право власності на ј частину спадкового майна, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою суду від 30 липня 2020 року відкрите провадження по справі (а.с. 20-21).
Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору надати належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 30-31).
Позивач в судовому засіданні позов підтримала, в подальшому звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, вирішив заочно розглядати справу на підставі доказів, що є у справі.
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Суду надано витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку, у відповідності до якого відомості про власників зазначених вище земельних ділянок внесені без визначення часток (а.с. 10-14).
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2011 року за позивачем визнане право власності на ј частку земельна ділянка площею 0,120 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 також на ј частку земельної ділянки площею 0,0313 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за тією ж адресою, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про його смерть (а.с. 25).

На виконання ухвали про витребування доказів Новомосковською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи, у відповідності до якої з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулася позивач по справі (а.с. 19), отримавши свідоцтво про право на спадщину на ј частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель ста спору, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 52).

Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на означені вище частки земельних ділянок позивачеві було відмовлено (а.с. 7).

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону.

У відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку здійснюється нотаріусом відповідно до Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5.

Свідоцтво про право на спадщину земельної ділянки видається за умови попереднього одержання нотаріусом правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку: державний акт на право власності на земельну ділянку або сертифікат про право на земельну частку (пай) та витяг з Державного земельного кадастру.

Крім того, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього, перевіряючи зареєстроване право власності спадкодавця на спадкове майно, а також відсутність обмежень.

Стаття 125 Земельного Кодексу України визначає, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно спадкодавця спадкоємець має право згідно з пунктом 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року № 1127 подати документи, необхідні для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця. Перелік документів передбачений в статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. До них належать: документи, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.

Підставою для державної реєстрації права власності відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею, видані до 1 січня 2013 року. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, проводиться нотаріусом після подачі документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Враховуючи вищенаведене та з урахуванням того, що наявність держаного акту про право власності на земельну ділянку є підтвердженням факту державної реєстрації права власності спадкодавця на об`єкт нерухомого майна, вбачається можливим задоволення позову спадкоємця.

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Відповідно до п. "г" ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

У відповідності до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Тільки з визначенням часток кожного із співвласників, виникає право спільної часткової власності, у відповідності до вимог ст. 356 ЦК України.

Право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, належить співвласнику, відповідно до вимог ч.1 ст. 370 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 370 та ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором.

Наявність іншого договору щодо спірного майна не встановлено, підстав для зменшення або збільшення частки кожного співвласника також не знайдено.

При цьому, суду в достатній мірі наведено необхідність визначення часток саме в судовому порядку, оскільки один із співвласників помер.

Таким чином, суду доведено, що частки кожного зі співвласників кожної земельної ділянки, на момент їх приватизації, були рівними, тобто кожен зі співвласників, зазначений у державних актах набув право власності на 1/4 частку зазначеного нерухомого майна.

Вимоги ст. 364 ЦК України передбачають право співвласника самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності.

Стаття 328 ЦК України передбачене набуття права власності на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265, 280 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ј частину земельної ділянки, в порядку спадкування за законом, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на ј частину земельної ділянки, площею 0,120 га, кадастровий номер :03:007:0263, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на ј частину земельної ділянки, площею 0,0313 га, кадастровий номер :03:007:0264, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в тридцяти денний термін з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Суддя О.В. Сорока.