ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року

м.Суми

Справа №588/1332/19

Номер провадження 22-ц/816/468/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 листопада 2019 року в складі судді Линник О.С., ухваленого в м. Тростянець, повне судове рішення складено 27 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом 17.07.2019 року, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в розмірі 3750,00 доларів США, 3% річних нарахованих на суму заборгованості в розмірі 285,72 грн доларів США, а також судові витрати в розмірі 5258,80 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 09.12.2016 року між нею та відповідачем був укладений договір безвідсоткової позики грошових коштів, за яким вона надала відповідачу грошові кошти у сумі 101250,00 грн, що на момент укладення договору за офіційним курсом НБУ було еквівалентом суми 3750,00 доларів США. Відповідач зобов`язувався повертати отриману суму частинами щомісячно, однак не менше суми, яка еквівалентна сумі 50 доларів США на день перерахунку грошей на картку позивача, протягом періоду необхідного для повного погашення боргу, починаючи з грудня 2016 року. Про отримання грошових коштів відповідач 09.12.2016 року надав розписку. З приводу виконання зобов`язань позивач неодноразово зверталася до відповідача, який виконувати зобов`язання погоджувався, але ніяких фактичних дій не вчиняв. 18.06.2019 року позивач звернулася до відповідача із досудовою вимогою, але по сьогоднішній день боргу не повернутий. Оскільки відповідач за договором жодних виплат не здійснив, тому він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань з 01.01.2017 року. Станом на 17.07.2019 року сума основного боргу становить 3750,00 доларів США, а також відповідно до ст. 625 ЦК України три відсотки річних від простроченої суми за 927 днів прострочення (з 01.01.2017 року по 17.07.2019 року) складають 285,72 доларів США.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 22.11.2019 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 90726,00 грн, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 22.11.2019 року 3750,00 доларів США - суми боргу за договором позики; 6912,59 грн, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 22.11.2019 року 285,72 доларів США - 3% річних нарахованих на суму заборгованості; 5258,80 грн у відшкодування судових витрат.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем взяті зобов`язання за договором позики не виконані, до теперішнього часу сума боргу ним не повернута, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, з відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на загальну суму 5258,80 грн (1043,80 грн - сплата судового збору, 4200,00 грн - правова допомога за ведення справи, 15,00 грн - поштові витрати на відправлення досудової вимоги).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

При цьому вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги його доводи викладені у заяві про неотримання коштів від позивача. Вказує, що відповідачем було частково погашено заборгованість перед позивачем в розмірі 1000,00 грн, що підтверджується претензією від 11.01.2017 року, а пунктом 3.2 договору передбачена відповідальність позичальника, тому не підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України. Крім того, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у їх стягненні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Лук`яненко О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, а також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн. Вказує, що судом постановлене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, 09.12.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передає позичальникові безвідсоткову позику в сумі 101250,00 грн готівкою, що еквівалентно 3750,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі.

Факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника. Повернення отриманих сум здійснюється позичальником частинами - не менше (можна більшими частинами, на розсуд та по можливості позичальника), ніж по 50 доларів США еквівалентною сумою у гривнях по комерційному курсу долара США на день перерахунку суми на картку позикодавця щомісяця протягом періоду, необхідного для повного погашення боргу, починаючи з грудня 2016 року. Раз на рік позикодавець та позичальник звіряють залишкову суму боргу (пункти 2.2, 2.3, 2.4 договору).

Пунктами 3.2, 3.3 договору передбачено, що крім відшкодування збитків несумлінна сторона зобов`язана сплатити іншій стороні штраф у розмірі заподіяного прямого дійсного збитку. У випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 даного договору, за кожне ненадходження частини суми в поточному календарному місяці позичальник буде зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 1 % від залишкової (не виплаченої) суми позики за кожен місяць без перерахувань.

Факт передачі коштів за вказаним договором підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 09.12.2016 року (а.с.12).

У встановлений строк боржник ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, грошових коштів не повернув.

18.06.2019 року представником позивача засобами поштового зв`язку була надіслала досудова вимога за місцем проживання ОСОБА_2 щодо повернення суми позики (а.с. 13,14).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 цього Кодексу).

Оскільки позичальник умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконував, то суди першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про неотримання коштів не заслуговують на увагу, так як спростовуються складеною відповідачем розпискою та його визнанням в апеляційній скарзі боргу.

Доводи скарги з приводу сплати 1000 грн на виконання умов договору позики та подані разом з апеляційною скаргою нові докази з даного приводу також не приймаються з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, а також обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Згідно ст. 43 ЦПК України учасники справи, зокрема, мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках та зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства (ч.ч. 1, 2 ст. 44 ЦПК України).

Враховуючи приведені норми процесуального права, вищевказаний новий доказ був поданий до суду апеляційної інстанції без обґрунтування причин неподання такого доказу до суду першої інстанції, без наведення обставин неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, що свідчить про вчинення банком дій, що суперечать завданню цивільного судочинства, та є зловживанням процесуальними правами.

Вказані відповідачем обставини сплати ним 1000,00 грн в рахунок погашення боргу можуть бути враховані сторонами спору під час добровільного виконання рішення суду чи під час його примусового виконання органами ДВС.

З приводу заперечень відповідача про застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України, слід зазначити таке.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц та № 464/3790/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Що стосується витрат на правничу допомогу, то їх склад та розмір входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі N 199/3939/18-ц.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу неправомірності стягнення місцевим судом витрат на правову допомогу в розмірі 4200,00 грн, оскільки у справі наявний договір про надання правової допомоги від 07.06.2019 року, орієнтований розрахунок таких витрат та докази про їх понесення позивачем (а.с.16-19).

Напроти, вимоги про стягнення витрат позивача на правову допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000,00 грн не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не було надано розрахунку таких витрат під час перегляду справи в апеляційному суді, а долучений до відзиву на апеляційну скаргу меморіальний ордер від 04.03.2021 року не свідчить про надання правової допомоги позивачу в рамках саме даної цивільної справи та саме під час перегляду справи апеляційним судом.

Клопотання представник позивача про закриття провадження у справі як помилково відкритого, з підстав зазначених в ньому, не підлягає задоволенню, оскільки ухвалою Сумського апеляційного суду від 22.02.2021 року було відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 у зв`язку з поважністю пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду, так як останній належним чином не був повідомлений про дату та час місце судового засідання 22.11.2019 року, оскільки в судові повістці причини не вручення зазначені, як «інші причин, що не дали змоги виконати обов`язок з пересилання поштового відправлення» (а.с. 43), що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, не є належним врученням судової повістки, а виклик відповідача до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 45) вважався б належним повідомленням лише у разі відсутності інформації про його зареєстроване місце проживання (перебування) чи місце роботи (ч. 11 ст. 128 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані при вирішенні справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а), г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина