Справа № 755/6480/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Арапіної Н.Є., розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи Садового товариства «Південне» про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію,

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію. Свої вимоги мотивувала тим, що 27 січня 2020 року вироком Дарницького районного суду м. Києва відповідача - голову правління Садового товариства «Південне» - визнано винною у підробці службових документів. В судовому засіданні відповідач постійно принижувала позивача, стверджувала про замовлення позивачем у відношенні неї кримінального провадження, про крадіжку позивачем електроенергії. Відповідач продовжила на зборах в присутності сусідів стверджувати про крадіжку позивачем електроенергії. Дії відповідача спрямовані на опорочення честі, гідності та репутації позивача. Просила визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 на засіданнях в Дарницькому районному суді по справі 753/3678/17, а саме, що ОСОБА_1 замовила відносно ОСОБА_2 кримінальне провадження. Нібито декілька років назад ОСОБА_1 та членів її родини викрили на крадіжці електроенергії. За ініціативою відповідача ми були відключені від електропостачання, про що є відповідні судові рішення; зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, (після рішення суду) в строк 30 календарних днів за адресою де мешкає ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 в присутності ОСОБА_1 та членів її родини шляхом озвучення ОСОБА_2 тексту, що інформація , яку розповсюдила ОСОБА_2 , а саме, що ОСОБА_1 замовила відносно ОСОБА_2 кримінальне провадження. Нібито декілька років назад ОСОБА_1 та членів її родини викрили на крадіжці електроенергії. Що є відповідні судові рішення, за якими будинок, в якому мешкає ОСОБА_1 26 квітня 2016 року був відключений від електропостачання; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви.

06 січня 2021 року ухвалою суду залучено до участі у справі Садове товариство «Південне» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,

Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини.

27 січня 2020 року вироком Дарницького районного суду м. Києва відповідача визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (а.с.42-48).

Позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 на засіданнях в Дарницькому районному суді по справі 753/3678/17, а саме : Що ОСОБА_1 замовила відносно ОСОБА_2 кримінальне провадження. Нібито декілька років назад ОСОБА_1 та членів її родини викрили на крадіжці електроенергії. За ініціативою відповідача ми були відключені від електропостачання, про що є відповідні судові рішення; зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, (після рішення суду) в строк 30 календарних днів за адресою де мешкає ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 в присутності ОСОБА_1 та членів її родини шляхом озвучення ОСОБА_2 тексту, що інформація , яку розповсюдила ОСОБА_2 , а саме : Що ОСОБА_1 замовила відносно ОСОБА_2 кримінальне провадження. Нібито декілька років назад ОСОБА_1 та членів її родини викрили на крадіжці електроенергії. Що є відповідні судові рішення, за якими будинок, в якому мешкає ОСОБА_1 26 квітня 2016 року був відключений від електропостачання; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви.

Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що зі змісту вироку вбачається, що допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_2 суду показала, зокрема, що кримінальне провадження порушено відносно неї по замовленню подружжя ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , оскільки вони орендують будинок на території їхнього товариства і не можуть користуватись електроенергією, так як декілька років назад їх викрили на крадіжці електроенергії. Тому за ініціативою ОСОБА_2 вони були відключені від електропостачання, про що є відповідні судові рішення. На підставі цього, сім`я ОСОБА_3 здійснює дискредитації та компрометації відносно неї з метою усунення її від займаної посади та штучно створюють ситуації і конфлікти, за рахунок яких намагаються вирішити свої проблеми.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_3 до Садового товариства «Південне», третя особа-Публічне акціонерне товариство «Київенерго» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування збитків та моральної(немайнової) шкоди та зустрічним позовом Садового товариства «Південне» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за необліковану енергію (а.с.24-28), яке рішенням Апеляційного суду міста Києві від 20 липня 2017 року скасовано в частині вирішення основного позову та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до Садового товариства «Південне», третя особа-Публічне акціонерне товариство «Київенерго» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування збитків та моральної(немайнової) шкоди (а.с.29-33), постанову Верховного суду України від 20 вересня 2018 року про залишення рішення Апеляційного суду міста Києві від 20 липня 2017 року без змін (а.с. 34-41).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідач не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частин 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Разом із цим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Згідно ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п.2 ст.10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 6.10.2015).

Суд враховує правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у п.39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п.75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Судом встановлено, що під час судового розгляду у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 Кримінального кодексу України обвинувачена винуватість у вчиненому злочинікримінальному правопорушенні не визнала повністю та суду показала, зокрема, що кримінальне провадження порушено відносно неї по замовленню подружжя ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , оскільки вони орендують будинок на території їхнього товариства і не можуть користуватись електроенергією, так як декілька років назад їх викрили на крадіжці електроенергії. Тому за ініціативою ОСОБА_2 вони були відключені від електропостачання, про що є відповідні судові рішення. На підставі цього, сім`я ОСОБА_3 здійснює дискредитації та компрометації відносно неї з метою усунення її від займаної посади та штучно створюють ситуації і конфлікти, за рахунок яких намагаються вирішити свої проблеми.

Позивач наполягає, що поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих та суспільства, порушивши його честь, гідність і репутацію.

Згідно зі статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів, що поширена відповідачем інформація носить негативний характер, що, як наслідок, порушує право на повагу до його гідності, честі та ділової репутації, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За встановлених обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи Садового товариства «Південне» про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію повністю.

Керуючись ст.ст. 32, 34, 40, 68, 129 Конституції України, ст.ст. 16, 277, 297 ЦК України, Законом України «Про інформацію», п.п. 15, 16, 19, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", п.п. 3, 5, 7, 9 постанови Пленуми Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.ст. ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи Садового товариства «Південне» про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна