Єдиний унікальний номер 243/7299/15-ц
Номер провадження 22-ц/804/739/21
Головуючий у 1 інстанції Мірошниченко Л.Є. Єдиний унікальний номер 243/7299/15-ц
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/739/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Гладуха О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2020 року цивільну справу №243/7299/15-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (головуючий у 1 інстанції суддя Мірошниченко Л.Є., повний текст рішення складено 31.08.2020 року),

В С Т А Н О В И В :

В липні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог зазначає, що 09 червня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № GOH3GA, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит на строк до 09 червня 2023 року та зобов`язалась повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку встановленому кредитним договором.

Позичальник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, в наслідок чого станом на 14 липня 2015 року утворилась заборгованість в загальній сумі 387 408,64 грн, що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 81 055,84 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 116,761,39 грн, заборгованості по комісії в сумі 20 076,19 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 150 829,09 грн, а також штрафів відповідно до умов кредитного договору у розмірі 250,00 грн штраф (фіксована сума) та у сумі 18 436,13 грн штраф (процентна складова), яку позивач, разом з понесеними судовими витратами просив стягнути з відповідача.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо спливу строку позовної давності та відмовив з цих підстав. Так, у п.5.5 укладеного сторонами кредитного договору сторони погодили збільшений термін позовної давності у п`ять років. Цей строк починається з 30.11.2011 року (дати звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки) та закінчується 29.11.2016 року. Позивач звернувся до суду 31 липня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від представника позивача та відповідача на адресу апеляційного суду надійшли клопотання щодо розгляду справи у їх відсутність. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи убачається, що 09 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № GOH3GA.

Відповідно до п.8.1 укладеного договору остання отримала кредит у розмірі 89 734,70 грн шляхом видачі готівки на строк до 23.06.20223 року на наступні цілі: 74690 грн - на споживчі цілі, 2240,70 грн - на сплату винагороди надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 426,80 грн - страхування майна, 373,45 грн - особисте страхування, 12003,75 грн - на сплату страхових платежів.

Пунктом 8.1 визначено, що за користування кредитом надається за умови сплати відсотків у розмірі 1,67% на місяць (20,04 % річних) на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Згідно з п.5.5. договору термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 09 червня 2008 року № GOH3GA, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 09 червня 2008 року було укладено договір іпотеки № GOH3GA, предметом якого стала двокімнатна квартира, загальною площею 49.50 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Микитівського районного суду м.Горлівки Донецької області від 19 липня 2011 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №GOH3GA від 09 червня 2008 року в розмірі 128 942,22 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №GOH3GA від 09 червня 2008 року двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки.

Відповідно до листа позивача від 18.08.2020 року №20200818/1503 з зазначеним позовом про звернення стягнення банк звернувся 30.03.2011 року, рішення від 19 липня 2011 року на даний час не виконано у зв`язку з відсутністю покупців. Зазначені обставини відповідачкою не спростовані.

Згідно з розрахунком доданим до позовної заяви по цієї справі, станом на 14 липня 2015 року розмір заборгованості за кредитним договором №GOH3GA від 09 червня 2008 року складає 387 408,64 грн, з яких: 81 055,84 грн заборгованість за кредитом, 116,761,39 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 20 076,19 грн - заборгованість по комісії, 150 829,09 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору у розмірі 250,00 грн (фіксована сума) та 18 436,13 грн (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення зобов`язань по кредитному договору, проте позивачем було пропущено строк позовної давності. Так як у зв`язку зі зверненням позивача до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 30.11.2011 року, був змінений термін виконання основного зобов`язання, порядку сплати процентів та неустойки. Суд першої інстанції зазначив, що при цьому банк мав право з протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, але звернувся з позовом 31 липня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Проте апеляційний суд не може повністю погодитися з даним висновком з у повному обсязі наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Однак апеляційний суд зазначає, що в даному випадку суд першої інстанції у порушення зазначених вимог не з`ясував належним чином усіх обставин, які мають значення по справі та дійшов правового висновку щодо обґрунтованості позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та належності наданого ним розрахунку, обмежившись твердженням про пропуск позивачем строку позовної давності.

З матеріалів справи убачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором від 09 червня 2008 року щодо повернення кредиту, виникла заборгованість. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

З наданого позивачем розрахунку убачається, що загальна сума заборгованості складається з наступного: 81 055,84 грн заборгованість за кредитом, 116,761,39 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 20 076,19 грн - заборгованість по комісії, 150 829,09 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору у розмірі 250,00 грн (фіксована сума) та 18 436,13 грн (процентна складова).

Наявність невиконаного рішення Микитівського районного суду м.Горлівка від 19 липня 2011 року у справі за позовом банку до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені у постанові КЦС ВС від 02.09.2020 року у справі №597/1221/16-ц, у постановах ВП ВС від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов до висновку, що позичальником порушуються зобов`язання за кредитним договором та наявна заборгованість. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у цьому випадку не впливає на право позивача задовольнити свої вимоги шляхом стягнення заборгованості, а наявність такого рішення не є перешкодою для часткового задоволення відповідних вимог банку.

Проте при визначені розміру заборгованості за кредитним договором апеляційний суд враховує, що у пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Нарахування заборгованості за тілом кредиту після зміни строку виконання зобов`язання є неправильним та суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Таким чином, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та у постанові КЦС ВС від 03 лютого 2021 року у справі №707/1648/15-ц.

Таким чином, після спливу строку кредитування (зміненого зверненням банку з позовом про дострокове стягнення кредиту) у позивача не було законних підстав нараховувати відсотки та пеню за користування кредитом, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене узгоджується з правовим висновком ВП ВС у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Оскільки з матеріалів справи убачається, що з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки кредитодавець звернувся до суду 30 березня 2011 року, то підстав для нарахування процентів та пені з цього моменту у позивача не було. Також не має підстав для стягнення на користь позивача штрафів (250 грн фіксована частина, 18436,13 грн процентна складова), адже убачається, що вони також були нараховані при зверненні до суду, тобто після спливу строку кредитування.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії у розмірі 20076,19 грн апеляційний суд виходить з того, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно пункту 8.1 договору передбачено оплату позичальником інших платежів на користь банку, а саме винагороди за надання фінансового інструменту, яка сплачується у момент видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісячно, винагороди за резервування ресурсів, а також винагороди за проведення додаткового моніторингу. Тобто умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають.

Щодо позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у суді першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Водночас відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст.. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

Зі змісту п.5.5 укладеного між сторонами договору вбачається, що сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки у п`ять років. Оскільки договір підписаний обома сторонами та факт його підписання не оспорюється, у даному випадку застосуванню підлягає строк позовної давності, зазначений у договорі.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення та не пов`язаний з часом подання позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначене також узгоджується з правовою позицією ВП ВС, що викладена у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц. Так, відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Таким чином, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. за таких обставин подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки не має правового значення при вирішенні питання щодо застосування строку позовної давності.

Водночас з урахуванням п`ятирічного строку позовної давності, факту подання даної позовної заяви 31.07.2015 року, та зміною строку виконання зобов`язання на 31.03.2011 року у зв`язку з поданням позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки апеляційний суд зазначає, що стягненню підлягає сума відсотків за користування кредитом та пені, що була нарахована за період з 01.08.2010 року по 31.03.2011 року.

При цьому у задоволенні вимог про стягнення процентів та пені, що були нараховані після 31.03.2011 року слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю через закінчення строку кредитування, а у задоволенні вимог про стягнення процентів та пені, що були нараховані до 01.08.2010 року у зв`язку зі спливом п`ятирічного строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач.

При обчисленні суми відсотків, що підлягають стягненню на користь позивача, слід враховувати наступне.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. (ч.3 ст. 1056-1)

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. (ч.4 ст. 1056-1)

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

З матеріалів справи убачається, що при укладенні договору сторонами узгоджена базова процентна ставка на місяць у розмірі 1,67% на місяць, тобто 20,04% на рік (пункт 8,1 договору). Та починаючі з 01.02.2009 року відсотки нараховувалися за ставкою, що становить 24,96% на рік. Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо належного повідомлення божника про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку.

Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку.

Тобто, виходячи з узгодженої сторонами процентної ставки за весь час користування кредитом 20,04 % річних та кількості днів за період з 01.08.2010 року по 31.03.2011 року заборгованість по відсоткам за користування кредитом за спірний період дорівнює 10316,17 грн з наступного розрахунку:

76415,34 грн (поточна заборгованість за кредитом за 01.08.2010) х 20,04% / 360 днів (передбачених п.3.3. договору) х 1 = 42,54 грн;

76349,39 грн (поточна заборгованість за кредитом з 02.08.2010 по 25.08.2010) х 20,04% / 360 днів (передбачених п.3.3. договору) х 24 = 1020,03 грн;

76345,69 грн (поточна заборгованість за кредитом з 26.08.2010 по 27.09.2010) х 20,04% / 360 днів (передбачених п.3.3. договору) х 33= 1402,47 грн;

76341,59 грн (поточна заборгованість за кредитом з 28.09.2010 по 01.11.2010) х 20,04% / 360 днів (передбачених п.3.3. договору) х 35= 1487,39 грн;

76273,80 грн (поточна заборгованість за кредитом з 02.11.2010 по 25.11.2010) х 20,04% / 360 днів (передбачених п.3.3. договору) х 24= 1019,02 грн;

76268,16 грн (поточна заборгованість за кредитом з 26.11.2010 по 27.12.2010) х 20,04% / 360 днів (передбачених п.3.3. договору) х 32= 1358,59 грн;

76198,54 грн (поточна заборгованість за кредитом з 28.12.2010 по 25.01.2011) х 20,04% / 360 днів (передбачених п.3.3. договору) х 29= 1230,10 грн;

76190,97 грн (поточна заборгованість за кредитом з 26.01.2011 по 25.02.2011) х 20,04% / 360 днів (передбачених п.3.3. договору) х 31= 1314,80 грн;

76182,88 грн (поточна заборгованість за кредитом з 26.02.2011 по 25.03.2011) х 20,04% / 360 днів (передбачених п.3.3. договору) х 28= 1187,44грн;

75984,25 грн (поточна заборгованість за кредитом з 26.03.2011 по 31.03.2011) х 20,04% / 360 днів (передбачених п.3.3. договору) х 6= 253,79 грн.

Також з розрахунку заборгованості убачається, що сума пені, яка підлягає стягненню з 01.08.2010 року по 31.03.2011 року, становить 10084,50 грн.

З огляду на вищевказане, апеляційний суд доходить висновку, що судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 81055,84 грн, за пенею у розмірі 10084,50 грн та за процентами в розмірі 10316,17 грн.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; неправильно застосовано норми матеріального права, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі апеляційну скаргу частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1014,57 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1521,85 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № GOH3GA від 09 червня 2008 року у загальній сумі 101456 (сто одна тисяча чотириста п`ятдесят шість) грн 51 коп., що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 81055,84 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 10316,17 грн, та заборгованості за пенею у розмірі 10084,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1014,57 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1521,85 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.В. Агєєв

Ю.М. Мальований