КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/36537/20-ц

номер провадження: 22-ц/824/479/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Філатової Тетяни Миколаївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року у складі судді Литвинової І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради «Київський міський туристично-інформаційний центр», Київської міської державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради «Київський міський туристично-інформаційний центр» (далі - КП «Київський міський туристично-інформаційний центр»), Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року, задоволено частково позов ОСОБА_1 та визнано незаконним й скасовано наказ (Розпорядження) №8-к від 16 липня 2018 року КП «Київський міський туристично-інформаційний центр»про припинення трудового договору (контракту) про звільнення з 16 липня 2018 року ОСОБА_1 з посади фахівця з тендерних закупівель. Стягнуто солідарно з КП «Київський міський туристично-інформаційний центр», КМДА на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 167 259 грн 03 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп. Позивач вказував, що цим судовими рішеннями встановлено, що при його звільненні не було видано належним чином оформлену трудову книжку. Тому вважав, що відповідно до положень ст.235 КЗпП України він має право на отримання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказував, що вимушеним прогулом є період з наступного дня після видачі наказу про його звільнення, тобто, з 17 липня 2018 року і по дату звернення до суду із даною позовною заявою - 21 серпня 2020 року, що складає 767 календарних днів, з яких 527 робочих днів. Зазначав, що згідно його розрахунку, який проведений відповідно до вимог ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період становить 109 073 грн 19 коп.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив стягнути солідарно із КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» та КМДА на свою користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2018 року по 21 серпня 2020 року у розмірі 109 073 грн 19 коп. та судові витрати. Також позивач просив допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі всієї суми боргу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» та КМДА на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2018 року по 02 вересня 2020 року у розмірі 56 887 грн 09 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць.

Стягнуто з КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» та КМДА на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 283 грн 66 коп., з кожного окремо.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, представник ОСОБА_1 - адвокат Філатова Т.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити в цій частині та стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2018 року по 02 вересня 2020 року у розмірі 106 013 грн 70 коп., а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим що, суд першої інстанції невірно здійснив розрахунок розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки у порушення пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, суд розрахував загальну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з фактично відпрацьованої кількості робочих днів позивачем у травні 2018 року - 21 день та у червні 2018 року - 20 днів, й не врахував, що позивач у червні 2018 року фактично відпрацював лише 1 робочий день, а всі інші дні він перебував у щорічній відпустці, які не підлягають врахуванню при обчисленні середньої заробітної плати.

Вказує, що відповідно до вказаного вище пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати основою для визначення загальної суми заробітку , що підлягає виплат за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Зазначає, що відповідно до розрахункової відомості за травень 2018 року позивач фактично відпрацював у травні 2018 року протягом 21 робочого дня 84 години, тобто, 4 години в робочий день (неповний робочий день), а в червні 2018 року - фактично відпрацював 1 робочий день всього 4 години. Виходячи з умов праці позивача, який працював неповний робочий день - 4 години, розрахунок суми заробітку за час вимушеного прогулу підлягає розрахунку, виходячи із середньогодинної заробітної плати позивача, яка становить 49 грн 73 коп. (4 167 грн 50 коп + 208 грн 38 коп.)/(84+4). Тому середньоденна заробітна плата позивача на умовах неповного робочого дня складає 198 грн 90 коп. (49 грн 73 коп. ? 4 години). Вказує, що вимушеним прогулом позивача є період з 17 липня 2018 року по 02 вересня 2020 року, тобто, по день поновлення позивача на роботі, що становить 533 робочі дні, а відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 106 013 грн 70 коп. (533 робочі дні ? 198 грн 90 коп.).

Відповідачі КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» та КМДА не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 109 073 грн 19 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2018 року по 02 вересня 2020 року, а також в частині допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць, не оскаржуєтся, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Визначаючи розмір середнього заробіток за час вимушеного прогулуу сумі 56 887 грн 09 коп., суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною відповідача здійснено правильний розрахунок, що підтверджується розрахунковими відомостями за травень і червень 2018 року та табелями обліку робочого часу за вказані місяці.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись у повному обсязі, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з лютого 2014 року по 16 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем КП «Київський міський туристично-інформаційний центр».

Наказом (розпорядженням) КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» № 8-к від 16 липня 2018 року про припинення трудового договору (контракту) з 16 липня 2018 року звільнено позивача з посади фахівця з тендерних закупівель у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року, задоволено частково позов ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» №8-к від 16 липня 2018 року про припинення трудового договору (контракту) про звільнення з 16 липня 2018 року ОСОБА_1 з посади фахівця з тендерних закупівель. Стягнуто солідарно з КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» та КМДА на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 167 259 грн 03 коп. Стягнуто солідарно з КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» та КМДА на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Згідно з наказом від 25 серпня 2020 року № 41-к «Про скасування наказу КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» від 16 липня 2018 року №8-к» скасовано наказ (розпорядження) КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» від 16 липня 2018 року №8-к «Про припинення трудового договору (контракту)» про звільнення з 16 липня 2018 року ОСОБА_1 з посади фахівця з тендерних закупівель. Поновлено ОСОБА_1 на посаді фахівця з тендерних закупівель з 02 вересня 2020 року. Наказано юрисконсульту повідомити ОСОБА_1 про поновлення його на посаді, головному бухгалтеру наказано скласти скоригований табель обліку використання робочого часу з 17 липня 2018 року по 02 вересня 2020 року, здійснювати нарахування та виплату заробітної плати у розмірі та у порядку, встановленому у штатному розписі і колективному договорі КП «Київський міський туристично-інформаційний центр».

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року, встановлено, що звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу (розпорядження) № 8-к від 16 липня 2018 про звільнення позивача з посади фахівця з тендерних закупівель відбулось незаконно, при звільненні йому не було виплачено заборгованість по заробітній платі та не видано належним чином оформлену трудову книжку. Тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що станом день подання ОСОБА_1 позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (21 серпня 2020 року) його не поновлено на роботі у КП «Київський міський туристично-інформаційний центр», заборгованість по заробітній платі йому не виплачена та не видано належним чином оформлену трудову книжку.

Тому з урахуванням положень ч.1 ст.117, ст.235 КЗпП України з КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» та КМДА підлягає стягненню у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня видачі наказу про звільнення, тобто з 17 липня 2018 року, по дату поновлення позивача на роботі - 02 вересня 2020 року, що складає 779 календарних днів, з яких 533 робочих днів.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Згідно з абз.3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Установлено, що останніми двома календарними місяцями, що передують дню звільнення позивача з роботи є травень та червень 2018 року.

Із наданих КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» розрахункових відомостей і табелів обліку використання робочого часу за травень - червень 2018 року вбачається, що за травень 2018 року заробітна плата позивача ОСОБА_1 становила 4 167 грн 50 коп., а за червень 2018 року - 3 283 грн 50 коп. (з яких 3 075 грн 12 коп. - оплата щорічної відпустки). Тому судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до розділу III Порядку вказана сума оплати щорічної відпустки у розмірі 3 075 грн 12 коп. не враховується під час обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Отже, для обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу за травень 2018 року за основу береться сума у розмірі 4 167 грн 50 коп., а за червень 2018 року - 208 грн 38 грн (3 283 грн 50 коп. - 3 075 грн 12 коп.).

Відповідно до розрахункової відомості за травень 2018 року ОСОБА_1 фактично відпрацював у травні 2018 року протягом 21 робочого дня - 84 години, тобто по 4 години в робочий день (неповний робочий день). У червні 2018 року ОСОБА_1 фактично відпрацював 1 робочий день - 4 години.

Отже, виходячи з умов праці ОСОБА_1 - неповний робочий день, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає розрахунку, виходячи із середньогодинної заробітної плати позивача, яка становить 49 грн 73 коп. (4 167 грн 50 коп + 208 грн 38 коп.) ? (84 + 4), а відтак середньоденна заробітна плата позивача на умовах неповного робочого дня складає 198 грн 90 коп. (49 грн 73 коп. х 4 години).

Встановлено, що період вимушеного прогулу за час затримки розрахунку з позивачем становить 779 календарних днів, з яких 533 робочі дні (з 17 липня 2018 року - наступний день після звільнення по 02 вересня 2020 року - дата поновлення позивача на роботі).

Отже розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2018 року по 02 вересня 2020 року становить 106 013 грн 70 коп. (198 грн 90 коп. х 533 робочі дні).

За таких обставин з КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» і КМДА на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2018 року по 02 вересня 2020 року у розмірі 106 013 грн 70 коп.

Проте суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України наведених вище вимог закону та обставин справи належним чином не з`ясував, внаслідок чого помилково погодився із наданим КП «Київський міський туристично-інформаційний центр»розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 56 887 грн 09 коп., який не відповідає Порядку, оскільки складений без урахування того, що позивач у червні 2018 року фактично відпрацював лише 1 робочий день (4 години), а всі інші дні він перебував у щорічній відпустці, які не підлягають врахуванню при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Крім того, стягуючи солідарно з відповідачів на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений ІV Податковим кодексом України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом ІV Податкового кодексу України.

Згідно із підпунктом 164.2.1 пункту 164.2 Податкового кодексу України підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.

Згідно із статтею 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який стягується з роботодавця на користь працівника зазначається судом без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду, однак згідно вказаних вище роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення та вказується, що податок та інші обов`язкові платежі підлягатимуть відрахуванню при сплаті.

Однак суд першої інстанції на наведені вище вимоги закону та роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України належної уваги не звернув, внаслідок чого при визначенні у резолютивній частині рішення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу помилково не вказав з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулуне в повному обсязі відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції в цій частині неправильно застосовано норми матеріального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в цій частині та стягнення солідарно з КП «Київський міський туристично-інформаційний центр» і КМДА на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2018 року по 02 вересня 2020 року у розмірі 106 013 грн 70 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 091 грн 00 коп. (а.с.29), а за подання апеляційної скарги - 988 грн 50 коп. (а.с.83). Оскільки колегія суддів змінює рішення і частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 , тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі по 1 010 грн 59 коп., з кожного окремо.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Філатової Тетяни Миколаївни задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору - змінити.

Стягнути солідарно з комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради «Київський міський туристично-інформаційний центр» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 03358417, адреса: 01103, місто Київ, вул. М.Бойчука, 21), Київської міської державної адміністрації (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00022527, адреса: 01103, місто Київ, вул. Хрещатик, 36) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 106 013 (сто шість тисяч тринадцять) грн 70 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Стягнути з комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради «Київський міський туристично-інформаційний центр» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 03358417, адреса: 01103, місто Київ, вул. М.Бойчука, 21), Київської міської державної адміністрації (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00022527, адреса: 01103, місто Київ, вул. Хрещатик, 36) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі по 1 010 грн 59 коп., з кожного окремо.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: