ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

05 квітня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/328/20
Головуючий у першій інстанції Гагаріна Т. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/588/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 лютого 2021 року (ухвалене о 13:41, повний текст рішення складено 05 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по сплаті середньомісячного заробітку, -

У С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Укрзалізниця»), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті середньомісячного заробітку за період з 02.12.2018 по 03.07.2020 у розмірі 250 149,55 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що у 2017 році Ніжинським ОМВК її було призвано на військову службу за контрактом строком на 3 роки. На момент укладення контракту вона працювала на посаді головного фахівця Департаменту адміністративного забезпечення АТ «Укрзалізниця», яка зберігається за нею на час проходження військової служби. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 15.10.2019, з відповідача вже була стягнута заборгованість по сплаті середньомісячного заробітку за період з 03.07.2017 по 01.12.2018 в сумі 185 500,13 грн, однак відповідач продовжує не сплачувати щомісячно позивачці гарантований законом середньомісячний заробіток.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ч. 3 ст. 119 КЗпП України на неї розповсюджуються гарантії у вигляді збереження місця роботи, посади і середнього заробітку у відповідача на строк дії контракту, які останнім порушуються, що і обумовило її звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01.02.2021 позов задоволено.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість по сплаті середнього заробітку в сумі 250 149,55 грн (сума вказана без утримання прибуткового податку та обов`язкових платежів) за період з 02.12.2018 по 03.07.2020.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неправильне встановлення обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що з 01.12.2018 по дату подання позову вона дійсно перебувала на військовій службі по контракту, будь-яких даних щодо виконання нею військових обов`язків від ЗСУ до АТ «Укрзалізниця» протягом 2018-2020 років не надходило, позивачкою не доведено, а судом першої інстанції не встановлено, що ОСОБА_2 за період з 01.12.2018 виконувалась робота в АТ «Укрзалізниця».

За твердженням заявника, середній заробіток є компенсаційною виплатою працівнику, при цьому він не є заробітною платою та не входить до її складу. Вказує, що ОСОБА_2 пропущено тримісячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав про стягнення заборгованості по середній заробітній платі, оскільки позивачка повинна була дізнатись про можливе порушення своїх прав з 02.12.2018, тобто строк для пред`явлення вимог на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України сплив 02.03.2019, і будь-яких доказів з боку позивачки щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду надано не було.

Заявник зазначає, що стягнення значних грошових коштів на користь позивачки, яка не приймала участі у створенні економічного результату діяльності АТ «Укрзалізниця», не може вважатись справедливим та розумним по відношенню до інших працівників, які своєю безпосередньою працею заробляли відповідні грошові кошти.

На думку заявника, диспозиція ч. 3 ст. 119 КЗпП України передбачає, що працівникам, які прийняті на військову службу за контрактом, має виплачуватися тільки грошове забезпечення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та виключно за рахунок Державного бюджету України, а соціальні гарантії щодо середнього заробітку та місця роботи і посади повинні лише зберігатися за вказаним працівником на час проходження військової служби.

Заявник вважає, що розподіл судових витрат є незаконним та необґрунтованим, посилаючись на те, що обсяг підготовлених матеріалів не є значним, позовна заява не містить посилань на будь-яку практику Верховного Суду чи ЄСПЛ, нові докази у справі щодо суті спору не збирались, а тому надана позивачці правова допомога не може вважатись професійною правовою допомогою адвоката.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період, рішень про переведення національної економіки України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. За позивачкою, яка в особливий період була прийнята на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому вона працювала на час укладення контракту, незалежно від підпорядкування та форми власності. Зважаючи, що середній заробіток ОСОБА_2 не нараховувався та не виплачувався за період з 02.12.2018 по 03.07.2020, районний суд дійшов висновку про існування правових підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_2 з 18.12.2013 перебуває у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», де працює на посаді головного фахівця відділу опрацювання кореспонденції Департаменту адміністративного забезпечення АТ «Укрзалізниця».

29.06.2017 між Міністерством оборони України в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , солдатом запасу, яка перебуває на військовому обліку в Ніжинському об`єднаному міському військовому комісаріаті Чернігівської області оперативного командування «Північ» Сухопутних військ Збройних Сил України, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки. Контракт набрав чинності з 03.07.2017 (а.с. 10-11)

Відповідно до довідки філії «Центр сервісного забезпечення» № 1390 від 06.11.2018 про розрахунок середньомісячної заробітної плати ОСОБА_2 , проведений відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, середньоденний заробіток позивачки склав 633,29 грн, середньомісячний заробіток складає 12 665,80 грн (а.с. 12).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.07.2019, постановою Чернігівського апеляційного суду від 15.10.2019, залишеними без змін постановою Верховного Суду від 21.09.2020, стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість по сплаті середньомісячного заробітку в сумі 185 500,13 грн (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів) за період з 03.07.2017 по 01.12.2018 (а.с. 13-29, 122-124).

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що листами Ніжинського об`єднаного міського військового комісаріату Чернігівської області від 24.07.2017 № 1/2142, від 18.09.2017 № 1/2765 та від 02.11.2017 № 1/3174 АТ «Укрзалізниця» було повідомлено про те, що працівниця товариства ОСОБА_2 була призвана на військову службу за контрактом та про необхідність дотримання трудових та соціальних гарантій щодо вказаного військовослужбовця, зокрема, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

З наказу військового комісара Ніжинського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) від 24.09.2019 № 230 вбачається, що сержант ОСОБА_2 , начальник відділення зв`язку Ніжинського ОМТЦК та СП направлялась у відрядження в розпорядження ВЧ НОМЕР_1 для виконання службових (бойових) завдань в районах проведення ООС з 25.09.2019 (а.с. 106, 142).

Відповідно до довідок ВЧ НОМЕР_1 від 15.02.2020 № 77Д та від 10.08.2020 №15982 сержант ОСОБА_2 в періоди з 08.10.2019 по 19.12.2019, з 04.01.2020 по 25.05.2020 брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів (а.с. 105, 175).

З 02.12.2018 по день закінчення дії контракту 03.07.2020 середній заробіток ОСОБА_2 не виплачувався, що не заперечується відповідачем.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до змісту частини першої 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, що узгоджується з положеннями ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.

Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно зі частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

За змістом статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04.02.2019 у справі № 426/11214/17, від 10.10.2018 у справі № 369/14205/17-ц, від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц, від 21.02.2018 у справі № 211/1546/16-ц, від 14.02.2018 у справах № 727/2187/16-ц та № 131/1449/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у сукупності та врахувавши вищенаведені правові висновки Верховного Суду, районний суд дійшов вірного висновку про те, що за позивачкою, яка в особливий період була прийнята на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому вона працювала на час укладення контракту, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку.

Доводи апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» були предметом розгляду суду першої інстанції, останній надав вмотивовані та обґрунтовані відповіді на кожен аргумент відповідача.

Доводи заявника про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що з 01.12.2018 по дату подання позову вона дійсно перебувала на військовій службі по контракту, не відповідають дійсності та встановленим обставинам справи.

З матеріалів справи, зокрема з наказів військового комісара Ніжинського ОМТКЦ та СП та довідок ВЧ НОМЕР_1 вбачається, що сержант ОСОБА_2 проходила військову службу, направлялась у відрядження в райони проведення ООС, під час особливого періоду.

Твердженням заявника про те, що середній заробіток є компенсаційною виплатою працівнику, при цьому не є заробітною платою та не входить до її складу, зводиться до невірного тлумачення норм чинного законодавства з посиланням на правові позиції Верховного Суду з трактуванням понять середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Предметом даного спору є стягнення передбачених ст. 119 КЗпП України гарантійних виплат, які в силу ст. 2 Закону України «Про оплату праці» входять до структури заробітної плати.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що стягнення значних грошових коштів на користь позивачки, яка не приймала участі у створенні економічного результату діяльності АТ «Укрзалізниця», не може вважатись справедливим та розумним по відношенню до інших працівників, які своєю безпосередньою працею заробляли відповідні грошові кошти. Як вірно зазначив суд першої інстанції, збереження та виплата середнього заробітку ОСОБА_2 , яка прийнята на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду і в цей період виконувала конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, проходить військову службу, не порушуватиме принцип рівності прав і можливостей працівників.

Трактування заявником диспозиції ч. 3 ст. 119 КЗпП України таким чином, що працівникам, які прийняті на військову службу за контрактом, має виплачуватися тільки грошове забезпечення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та виключно за рахунок Державного бюджету України, а соціальні гарантії щодо середнього заробітку та місця роботи і посади повинні лише зберігатися за вказаним працівником на час проходження військової служби, є досить довільним. Збереження заробітної плати у всіх випадках передбачає насамперед її нарахування працівникові, а нарахована заробітна плата в будь-якому випадку підлягає виплаті.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_2 пропущено тримісячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав про стягнення заборгованості по середній заробітній платі, оскільки позивачка повинна була дізнатись про можливе порушення своїх прав з 02.12.2018, також не заслуговують на увагу, оскільки, як вірно вказав суд першої інстанції, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивачка просила стягнути середній заробіток на підприємстві за час проходження нею військової служби, що є її заробітною платою, яка збережена за нею на час проходження вказаної служби.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що правова допомога ОСОБА_2 надавалась адвокатом Івашком В.В. на підставі ордеру про надання правової допомоги серії ЧН № 096913 від 22.01.2020 (а.с. 30). На підтвердження понесених позивачкою витрат на правничу допомогу у матеріалах справи наявні оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру про сплату ОСОБА_2 5 000 грн адвокату Івашко В.В. за надання правничої допомоги та звіт про витрати адвоката, пов`язані з наданням правової (правничої) допомоги у цивільній справі № 740/328/20 за позовом ОСОБА_2 до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по сплаті середньомісячного заробітку, в якому наведений детальний розрахунок витрат адвоката (а.с. 176, 177). Адвокат брав участь у всіх судових засіданнях у справі 22.09.2020 (а.с. 109-111), 29.12.2020 (163-165) та 01.02.2021 (а.с. 178-181).

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Апеляційний суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, визначені на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, є співмірними із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт та значенням справи для сторони. Будь-яких належних та допустимих доказів неспівмірності заявлених позивачем судових витрат відповідачем не надано.

Встановивши розмір витрат та їх співмірність, а також реальність, необхідність і розумність, на підставі належних та допустимих доказів, поданих у встановлені процесуальним законом строки, районний суд дійшов вірного висновку, що у зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі з відповідача належить стягнути на користь позивача оплачений ним розмір витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що розподіл судових витрат є незаконним та необґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться виключно до невірного тлумачення норм чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко