РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2021 року

м. Рівне

Справа № 556/1578/19

Провадження № 22-ц/4815/405/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника адвоката Крестинської Людмили Аполлінаріївни, ОСОБА_3 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2020 року, ухвалене в складі судді Іванків О. В. у смт. Володимирець Рівненської області о 14 годині 20 хвилин, повний текст рішення складено 23 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він з відповідачами є співвласниками будинковолодіння у АДРЕСА_1 , проте частки відповідачів є незначними, тоді як його частка складає 8888/10000. Вказував, що відповідачі не проживають у спірному будинку: ОСОБА_3 постійно мешкає в іншому будинку в смт. Володимирець із своїм чоловіком, а ОСОБА_2 користується лише літньою кухнею. Спільне проживання з відповідачами неможливе з огляду на напружені неприязні особисті стосунки між ними, виникнення конфліктів, у тому числі, і у зв`язку з його спробами вирішити питання про володіння та користування спільним майном. Просив суд просить припинити право відповідачів на їх частки у спільному майні житловому будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 з виплатою грошової компенсації, та визнати за ним право власності на житловий будинок в цілому.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2020 року вказаний позов задоволено повністю. Припинено право власності ОСОБА_2 на 5,56/100 або 555/10000 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , виплативши їй грошову компенсацію вартості такої частки в розмірі 15495 грн. 75 коп.. Припинено право власності ОСОБА_3 на 5,56/100 або 555/10000 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , виплативши їй грошову компенсацію вартості такої частки в розмірі 15495 грн. 75 коп.. Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в цілому.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване належними і достовірними доказами на підтвердження того, що сторони є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями, при чому, частка позивача є суттєво більшою, а частки відповідачів незначними, з огляду на що таке право відповідачів може бути припинене в судовому порядку відповідно до ст. 319 ЦК України. Судом також враховано, що позивачем на депозит суду попередньо внесено кошти в оплату вартості часток обох відповідачів у праві спільної власності.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, ОСОБА_2 та її представник адвокат Крестинська Людмила Аполлінаріївна, Волосячик Людмила Петрівна оскаржили його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі покликаються на конституційно закріплену гарантію заборони протиправного позбавлення права власності та можливість припинення права власності співвласника на частку лише за умови, якщо така шкода не буде істотною. Говорячи про наявність чи відсутність істотної шкоди для інтересів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , вважають, що така істотна шкода існує, оскільки спірне житло у відповідачів єдине, вони в ньому зареєстровані, а ОСОБА_2 постійно проживає з 1977 року. Додають, що ОСОБА_2 має 66 років, і в силу свого віку соціального статусу, майнового стану (пенсія в розмірі 2167,33 грн.), а також з урахуванням розміру присудженої компенсації не в змозі вирішити питання забезпечення себе житлом у зв`язку з прийняттям рішення про позбавлення єдиного помешкання. Заперечують висновок суду про те, що припинення часток відповідачів не завдасть істотної шкоди, адже ОСОБА_2 не проживає в будинку, але лише в літній кухні, та вважають, що таке посилання суті справи не змінює, оскільки в позовних вимогах іде мова про припинення її права власності на частку в спільному майні, яким є житловий будинок, господарські будівлі та споруди, тобто ціле домоволодіння, і задоволення позовних вимог позивача призводить до припинення користування відповідачами як будинком, так і літньою кухнею та земельною ділянкою, на якій вони розміщені, тобто позбавляє їх будь-якого приміщення, яке хоч і не віднесено до житлового, однак використовується для проживання. Зазначає, що термін «житло» в тлумаченні Європейського Суду з прав людини означає «місце, де особа є вдома». Стверджує, що позивачем не доведено, що спільне користування майном є неможливим із покликанням на статтю 365 ЦК України. Вказує, що з урахуванням особливостей об`єкта, який є спільним майном і складається з чотирьох житлових кімнат, кухні, коридора та кладової, літньої кухні - сараю площею 44,1 кв. м, де фактично проживає ОСОБА_2 , з врахуванням інших надвірних будівель відповідно до технічного паспорта, які розміщені на земельній ділянці, спільне користування цим майном допускається, зокрема, і у спосіб, в який вона використовується на даний час. До оскарження рішення по суті апелянтами включено також оскарження ухвали суду першої інстанції від 04.12.2019 року про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Пояснюють, що 04.12.2019 року в підготовчому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Крестинська Л. А. подала клопотання про закриття провадження у справі з тих підстав, що у 2009 році у справі № 2-50/09 суди першої та апеляційної інстанції вже розглянули аналогічний спір. До клопотання були додані судові рішення за 2009 рік, копія позовної заяви, що була предметом розгляду у 2009 році. Вважають, що підстави звернення до суду у 2009 році та в цій справі у 2019 році є тотожними, а також предмет позову та сторони спору. Зауважують, що від часу пред`явлення позову у 2009 році обставини справи по даний час не змінилися: ні розміри часток, ні порядок користування майном, ні стосунки між сторонами, що могло б вплинути на можливість чи неможливість користування ним. З наведених міркувань просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові в повному обсязі або про закриття провадження.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_4 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відповідачів відхилити як безпідставну.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що cторони у справі є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Частка ОСОБА_4 складає 88,88/100 або 8888/10000 частин; частка ОСОБА_2 складає 5,56/100 або 555/10000 частин; частка ОСОБА_3 складає 5,56/100 або 555/10000 частин.

Наведені обставини підтверджуються рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29.06.2006 року у справі №22-669/06, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, довідкою №252 від 27.01.2009 року про реєстрацію права часткової власності в реєстрових книгах Рівненського ОБТІ.

Ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 становить 278 700 гривень, що вбачається з висновку оцінювача від 12.11.2020 року.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу користування будинком, що належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_4 вказував, що частка відповідачів у порівнянні з його часткою у праві спільної часткової власності на зазначений будинок є незначною, проте сам факт належності частини будинковолодіння іншим особам, які ним не користуються, створює для нього труднощі у повноцінному використанні свого майна, зокрема, і щодо його утримання та ремонту, з огляду на що просив припинити право власності відповідачів на їх часки із виплатою їм з його боку грошової компенсації.

У відповідності до ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у ч. 4 ст. 41 Конституції України: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Верховний Суд при розгляді 15 березня 2018 року справи № 345/2723/17, провадження № 61-5032св18, визначив критерії припинення права на частку в спільному майні та вказав, що право особи на частку у спільному майні може б припинене лише за сукупності чотирьох умов, передбачених статтею 365 ЦК України.

Суд вказав, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за сукупності чотирьох умов, передбачених статтею 365 ЦК України.

Відповідно до етапі 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною: 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Як зазначено вище, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81 цс 11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14.

В цьому спорі встановлено, що частка відповідачів є незначною у порівнянні із часткою позивача: вони є власниками 5,56/100 частин у праві власності кожна, тоді як позивач володіє 88,88/100 частинами.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29.06.2006 року у справі №22-669/06 встановлено, що виділення часток відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є неможливим і відмовлено в задоволенні таких позовних вимог.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність чи відсутність істотної шкоди для інтересів відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , апеляційний суд, оцінюючи установлені обставини справи, включаючи і пояснення учасників справи, прийшов до переконання, що така істотна шкода має місце.

Судом встановлено, що спірне житло - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 є єдиним житлом відповідачів, і саме у ньому вони зареєстровані.

Відповідач ОСОБА_2 постійно проживає у спірному помешканні з 1977 року. Станом на час розгляду справи вона досягла пенсійного віку, отримує від держави пенсію розмірі 2 176 гри. 33 коп.. Зважаючи на незначний розмір компенсації своєї частки у спільній власності та майновий стан, вона не спроможна вирішити питання забезпечення себе житлом у у разі прийняття судом про позбавлення її єдиного житла літньої кухні у спірному будинковолодінні.

Статею 379 Цивільного кодексу України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Термін «житло» в тлумаченні Європейського Суду з прав людини означає насамперед місце, де особа є «вдома». Наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкту, приміром, його відповідності певним вимогам.

Європейський суд з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівстві» зазначив, що ніщо у статті 8 Конвенції та у попередніх рішеннях Суду не свідчить на користь того, що концепція «житла» має обмежуватися резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства та визнав, що захистом статті 8 Конвенції охоплюється циганська кибитка (шатро). Окрім цього, гарантії статті 8 Конвенції поширюються також на офіси (адвокатів, нотаріусів та ін.) та інші володіння особи.

Відповідач ОСОБА_3 на час розгляду справи проживає зі своїми дітьми у помешканні свого чоловіка та не має у власності іншого житла, окрім частки у спірному будинковолодінні.

Доводи позивача про те, що припинення права власності відповідачів на їхню частку у праві спільної часткової власності, не порушує житлових прав, зокрема, відповідачки ОСОБА_2 тому, що вона проживає у літній кухні, апеляційним судом відхиляються, оскільки позов заявлено щодо припинення користування відповідачами як будинком, так і літньою кухнею та земельною ділянкою на якій вони розмішені, тобто цілим будинковолодінням АДРЕСА_1 .

Що стосується визначеної ст.. 365 ЦК України такої умови припинення права, як неможливість спільного володіння і користування майном, то апеляційний суд дійшов переконання про її недоведеність позивачем.

Як встановлено судом, об`єкт, що є спільним майном, складається з житлового будинку площею 29,8 кв.м., до якого входять чотири житлові кімнати, кухня, коридор та кладова, вхідного ганку, літньої кухні-сараю площею 44.1 кв.м. (у якій і проживає відповідачка ОСОБА_2 ), сараю, вбиральні, колодязя, огорожі (а.с. 6-9).

Встановлені судом обставини вказують на те, що спільне користування спірним будинковолодінням є можливим. Більш того, у даний час користовуння і є спільним, зокрема, у той спосіб, що відповідачка ОСОБА_2 використовує літню кухню як своє єдине житло.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання про недоведеність сукупності визначених ст. 365 ЦК України умов припинення права особи на частку у спільному майні та відсутність передбачених законом підстав для припинення права власності відповідачів частку у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позов до задоволення не підлягає.

З приводу заявленого представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Крестинською Л. А. клопотання про закриття провадження, яке міститься і в апеляційній скарзі, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Як встановлено судом, між сторонами існував спір щодо будинковолодіння, яке є предметом цього розгляду, який вирішений у судовому порядку у 2009 році. З часу постановлення рішення Володимирецьким районним судом Рівненської області від 02.02.2009 року у справі № 2-50/09 змінились істотні обставини, зокрема, склад сім`ї сторін, що безпосередньо впливає на порядок спільного користування майном. На час розгляду справи судом у 2009 році, до складу сім`ї позивача входила також ОСОБА_6 , яка на даний час померла, а відповідач ОСОБА_3 та двоє її неповнолітніх дітей у 2009 році проживали в спірному будинку, як це вбачається з рішення Апеляційного суду Рівненської області від 16.03.2009 року, тоді як зараз мешкають за іншою адресою.

Наведені обставини свідчать про відсутність підстав для закриття провадження у справі відповідно п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на досліджені обставини справи у їх взаємозв`язку з нормами, що їх регулюють, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нової постанови про відмову в позові.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника адвоката Крестинської Людмили Аполлінаріївни, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 . ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Гордійчук С. О.