Справа № 127/678/16-ц
Провадження № 22-ц/801/617/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 рокуСправа № 127/678/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Міхасішина І. В., Сопруна В. В.

Секретар: Кузьменко Б. І.

За участю: позивача ОСОБА_1 і її представника- адвоката Федик Ю. Ю.; представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» - адвоката Рой В. Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і договору іпотеки квартири, визнання права власності,

Рішення ухвалив суддя Федчишен С. А.

Рішення ухвалено о 09.28 год у м. Вінниці Вінницької області

Дата складення повного тексту рішення невідома,

Встановив:

16 січня 2016 року ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулася в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і договору іпотеки квартири, визнання права власності, яким просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року, що укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «Естейт Селлінг», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. за реєстровим № 6401; визнати недійсним договір іпотеки квартири від 13 листопада 2015 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «Естейт Селлінг», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. за реєстровим № 6410; визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 28 листопада 2007 року вона підписала із ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , виступивши майновим поручителем за кредитним договором, який уклала ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці № 2-1543/10 від 13 жовтня 2010 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2007 року в розмірі 345 565,91 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк» від імені відповідача з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою - покупцем та з наданням позивачу відповідних прав. Крім того, ОСОБА_1 виселена із спірної квартири.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано рішення суду першої інстанції в частині вимог про виселення із квартири і в цій частині в задоволенні позову відмовлено, а в іншій частині рішення залишено без змін.

Позивачу стало відомо про укладення між відповідачами із порушенням статті 38 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», статей 203, 215, 172 ЦК України, договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. за реєстровим № 6401, в результаті якого власником квартири стало ТОВ «Естейт Селлінг».

Позивач вважає, що банк мав повідомити її про свій намір продати квартиру, а також документально підтвердити таке повідомлення у нотаріуса при оформленні договору купівлі-продажу квартири. Також ціна продажу предмета іпотеки мала бути встановлена за згодою іпотекодавця і іпотекодержателя і лише у разі недосягнення такої згоди, предмет іпотеки міг бути проданий за ціною, не нижче за встановлену незалежною оцінкою.

Повідомлення про намір продати квартиру вона не отримувала і не отримувала повідомлення про ціну продажу квартири.

Крім цього договір купівлі-продажу квартири укладений за наявності обтяження - арешту, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 березня 2015 року головного державного виконавця Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького МУЮ Маліновського А. А., у виконавчому провадженні № 46958721, який був вилучений з реєстру незаконно.

Також не враховано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки мало виконуватись після закінчення мораторію, та з урахуванням того факту, що у позивача відсутнє інше житло.

За таких обставин договір купівлі-продажу від 13 листопада 2015 року є недійсним, тому квартира має бути витребувана з чужого незаконного володіння набувача, у зв`язку з чим не може бути визнаний законним договір іпотеки, укладений між відповідачами, оскільки право власності іпотекодавця виникло незаконно.

03 березня 2016 року представник позивача ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , подала заяву про доповнення підстав позову, в якій зазначила, що як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року, він посвідчений на виконання судових рішень, із використанням представником ПАТ КБ «Приватбанк» повноважень, наданих йому як іпотекодержателю ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року, якою було змінено спосіб виконання рішення суду, а саме звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації предмета іпотеки банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з наданням права реєстрації речових прав на нерухоме майно в реєстрі речових прав, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на спірну квартиру у відповідних установах, підприємствах та організаціях з можливістю здійснення всіх необхідних дій для продажу предмета іпотеки, за рахунок чого задовольнити вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № VIVPGA00000036 від 28 листопада 2007 року у розмірі 103 450,27 доларів США.

Проте, ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року була скасована ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 жовтня 2015 року, тобто іще до посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу, тому банк незаконно вчинив дії щодо укладення договору купівлі-продажу із використанням повноважень, наданих йому скасованою ухвалою суду.

Позивач вважає, що такі допущені порушення при посвідченні договору купівлі-продажу квартири дають підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року, який укладений між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І. М. за реєстровим № 6401.

Визнано недійсним договір іпотеки квартири від 13 листопада 2015 року, який укладений між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І. М. за реєстровим номером 6410.

В задоволенні позовних вимог про визнання права власності - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Приватбанк» і ТОВ «Естейт Селлінг» 1102,40 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору в рівних частинах.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 487,93 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року відхилена апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк», а рішення Вінницького міського суду від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково; ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 лютого 2021 року по цивільній справі за єдиним унікальним номером судової справи: 127/678/16-ц, провадження № 22-ц/801/617/2021, визначено склад колегії суддів: Матківська М. В. - головуючий суддя, Міхасішин І. В., Сопрун В. В. - судді.

Таким чином суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» від 24 листопада 2016 року, яка разом із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження від 08 лютого 2017 року, надійшла до суду 13 лютого 2017 року (том 3 а. с. 2-13).

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року, який укладений між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І. М. за реєстровим № 6401 та в частині визнання недійсним договору іпотеки квартири від 13 листопада 2015 року, який укладений між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І. М. за реєстровим № 6410, та ухвалити нове рішення у вказаній частині про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Зазначив, що не згоден із рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Суд невірно застосував норми матеріального права та не надав належної оцінки доводам і запереченням відповідача.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що оскільки ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року, яка надавала ряд повноважень банку в реалізації предмета іпотеки, на день укладення договору скасована, а ухвала суду надавала повноваження представнику продавця у нотаріуса, про що безпосередньо вказано у тексті оспорюваного договору купівлі-продажу від 13 листопада 2015 року у преамбулі та і в п. 1.4. договору, тому відповідач діяв без відповідних повноважень. Проте це не ґрунтується на матеріалах справи. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном самостійно формує витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 жовтня 2010 року по справі № 2-1543/10 надані ПАТ КБ «Приватбанк» всі повноваження, необхідні для здійснення продажу, а отримання витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є повноваженням, необхідним для здійснення продажу і нотаріус на замовлення банку правомірно мав право сформувати витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому посилання суду на відсутність документів, що посвідчували повноваження представника продавця у нотаріуса через скасування ухвали суду про надання відповідних повноважень продавця діяти з використанням Державного реєстру речових прав, є необґрунтованими та незаконними.

Також судом не досліджено умов договору іпотеки від 28 листопада 2007 року, зокрема, щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, погодженого сторонами та щодо наявності застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», якою передбачена можливість позасудового врегулювання на підставі договору. Таким договором став договір купівлі-продажу, укладений 13 листопада 2015 року. На час укладення договору обидві його сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення їх було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, тому даний договір є укладеним та дійсним, оскільки укладений згідно вимог статей 17, 23, 36, 38 Закону України «Про іпотеку» і банк мав право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, скориставшись способом, визначеним законом і погодженим договором іпотеки.

Суд, поклавши в основу свого рішення неможливість застосування інших заходів звернення стягнення на предмет іпотеки фактично позбавив банк законодавчо закріплених гарантій захисту прав кредитора.

Також суд помилково дійшов висновку про недійсність договору через відсутність доказів отримання повідомлення іпотекодавця і всіх інших осіб, зареєстрованих у даній квартирі, про свій намір укласти договір купівлі-продажу квартири як предмета іпотеки. В матеріалах справи наявне повідомлення № 15 від 05 квітня 2015 року, направлене на адресу позивача про намір укласти договір на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає письмово повідомити іпотекодавця, але не особисто вручити йому вказане повідомлення. Крім того, частиною 1 статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що наслідком неповідомлення настає відповідальність іпотекодержателя перед такими особами у вигляді відшкодування завданих збитків, а не визнання такого договору купівлі-продажу недійсним.

Банк вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що договір не відповідає вимогам статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» і вимогам статей 178, 203, 215 ЦК України, оскільки на момент укладення цього договору був чинним арешт на спірну квартиру. Проте на момент вчинення договору були відсутні будь-які обтяження щодо квартири і нотаріусом було перевірено та встановлена відсутність заборони відчуження, арешту або іпотеки стосовно квартири.

Оскільки наведені в оскаржуваному судовому рішенні обставини та обґрунтування є недостатніми для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, тому рішення суду і в частині визнання недійсним договору іпотеки квартири, як похідна вимога, також є незаконним та необґрунтованим.

Крім того, позивач по справі не є стороною договору купівлі-продажу квартири і договору іпотеки квартири, укладених 13 листопада 2015 року та не зазначила в чому полягає порушення її прав під час укладення даних правочинів, лише зазначила про порушення норм закону. При цьому позивач обізнана із рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, позивач із сином виселені із предмета іпотеки, позивач відповідає перед банком лише в межах вартості квартири і вона не зазначила вартості збитків від неповідомлення її банком про намір укласти спірний договір купівлі-продажу квартири.

Відзиви на апеляційну скаргу учасниками справи не подавалися.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 і її представник - адвокат Федик Ю. Ю. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача ТОВ «Естейт Селлінг» у судове засідання не з`явився.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. у судове засідання не з`явилася, надіслала лист, яким просила розглядати справу без її участі.

Третя особа Служба у справах дітей Вінницької міської ради у судове засідання не з`явилася, заяв не надіслала.

Апеляційний суд перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, позивача і її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 28 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 укладений кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_5 отримала в банку кредит у сумі 40 000,00 доларів США із сплатою 11,16 % річних з кінцевим терміном повернення 27 листопада 2017 року. Згідно пункту 7.7 дата укладення цього договору - 28 листопада 2007 року за номером - VIVPGA00000036 (том 1 а. с. 7-9).

28 листопада 2007 року ОСОБА_1 уклала із ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки квартири, виступивши майновим поручителем за кредитним договором, передавши в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 10-11).

Із договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. 22 квітня 2002 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1441, вбачається, що ОСОБА_5 , діючи на підставі доручення від імені ОСОБА_6 (даритель), і ОСОБА_1 (обдарована) склали договір дарування, за яким даритель подарував, а обдарована прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Квартира зареєстрована КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» на праві власності за ОСОБА_1 і записано і реєстрову книгу № 108, реєстровий № 832/2258 від 22 квітня 2002 року (том 1 а. с 137-138).

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 жовтня 2010 року, ухваленого по справі № 2-1543/10, задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIVPGA00000036 від 28 листопада 2007 року в розмірі 352 912,71 грн. (45 832,82 доларів США) звернуто стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру загальною площею 59,3 кв. м., житловою площею 41,4 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Виселена ОСОБА_1 , яка зареєстрована і проживає у квартирі АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у Вінницькій області (том 1 а. с. 12-14).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; заочне рішення Ленінського районного суд м. Вінниці від 13 жовтня 2010 року скасовано в частині задоволених вимог про виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 і зняття її з реєстраційного обліку проживання у цій квартирі. В цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог про виселення та зняття її з реєстраційного обліку проживання. В решті рішення суду залишено без змін (том 1 а. с. 15-16).

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року задоволено клопотання слідчого СВ ВВП ГУНП у Вінницькій області про арешт майна. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка знаходиться у власності ОСОБА_1 . Зі змісту даної ухвали суду вбачається, що слідчим СВ ВВП ГУНП у Вінницькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000261 від 23 квітня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. У відповідності до фабули витягу із кримінального провадження, невідома особа, діючи умисно, з метою використання підробленого документу для укладення договору іпотеки без згоди органу опіки та піклування, змінила зміст довідки про осіб, зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_1 , виданої МКП ЖЕК № 6 20 листопада 2007 року шляхом дописання даних про зняття з реєстрації малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме, в колонку «Відмітка про зняття з реєстрації тимчасово відсутнього члена сім`ї, за яким зберігається житлове приміщення» навпроти імені ОСОБА_2 дописано «09.2007» та в подальшому використала дану довідку при укладенні договору іпотеки вказаної квартири (том 1 а. с. 21-22).

Рішенням (заочним) Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2015 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Вишенського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції і Бачинської А. А., про звільнення майна з-під арешту. Звільнено з-під арешту, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 березня 2015 року головного державного виконавця Вишенського відділу ДВС Вінницького МУЮ Маліновського А. А. у виконавчому провадженні № 46958721, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв. м., житловою площею 41,4 кв. м., яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , припинено обтяження № 9117740 (том 1 а. с. 23-24).

Із копії особового рахунку № НОМЕР_1 наданого 13 січня 2016 року МКП ЖЕК6, вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . У квартирі були зареєстровані: ОСОБА_1 (власник) і ОСОБА_2 (син) - з грудня 2005 року, зняті з реєстрації у жовтні 2015 року; ОСОБА_10 (баба) зареєстрована з травня 2013 року, знята з реєстрації у липні 2015 року (том 1 а. с. 33).

Довідка № 128 від 29 січня 2016 року, видана КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», свідчить про те, що згідно облікових даних по м. Вінниці станом на 29 грудня 2012 року ОСОБА_1 по місту Вінниці відомостей про незареєстровані будинковолодіння немає (том 1 а. с. 64).

13 листопада 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк», який є продавцем за цим договором відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 жовтня 2010 року (справа № 2-1543/10), зміненого рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року, від імені ОСОБА_1 (власник квартири, що відчужується за даним договором) (продавець) та ТОВ «Естейт Селлінг» (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець зобов`язався передати майно, що належить ОСОБА_1 у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену суму, квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 394 359,00 грн. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. і зареєстрований в реєстрі за № 6401 (том 1 а. с. 109).

Представник продавця - ПАТ КБ «Приватбанк», діюча на підставі довіреності, ОСОБА_11 надала 13 листопада 2015 року адресовану приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. заяву, якою повідомила про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , у квартирі малолітні та неповнолітні діти не перебувають на реєстраційному обліку та не мають права проживання, користування вказаною квартирою і ОСОБА_1 не проживає у даній квартирі (том 1 а. с. 118).

Із ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 11 листопада 2013 року (справа № 127/5968/13-ц) вбачається, що апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, а рішення Вінницького міського суду від 3 липня 2013 року залишено без змін. Цим рішенням задоволено частково позов ПАТ КБ «Приватбанк». Виселено ОСОБА_1 і ОСОБА_12 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. В решті вимог у задоволенні відмовлено (том 1 а. с. 126-128).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року задоволено заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про зміну способу виконання рішення суду. Змінено спосіб виконання рішення суду від 18 грудня 2012 року, виданого Вінницьким міським судом по справі № 212/13349/2012 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 28 листопада 2007 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 59,3 кв. м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з наданням права реєстрації речових прав на нерухоме майно в реєстрі речових прав, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на дану квартиру у відповідних установах, підприємства, організаціях з можливістю здійснення всіх необхідних дій для продажу предмета іпотеки за рахунок чого задовольнити вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № VIVPGA00000036 від 28 листопада 2007 року в розмірі 103 450,27 доларів США, з яких 40 229,18 доларів США - заборгованість за кредитом, 16 275,01 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3949,84 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 38 040,24 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 4924,71 доларів США - штраф (процентна ставка) (том 1 а. с.129).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 жовтня 2015 року задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_13 . Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року скасовано. У задоволенні заяви ПАТ КБ «Приватбанк» про зміну способу виконання рішення Вінницького міського суду від 18 грудня 2012 року, відмовлено (том 2 а. с. 26-27).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2015 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб - Вишенського відділу ДВС Вінницького МУЮ і Бачинської А. А., про звільнення майна з-під арешту. Звільнено з-під арешту, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 березня 2015 року головного державного виконавця Вишенського відділу ДВС Вінницького МУЮ Маліновського А. А. у виконавчому провадження № 46958721, квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 59,3 кв. м., житловою площею 41,1 кв. м., яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , припинені обтяження № 9117740 (том 2 а. с. 84, 85, 86-88).

Із наявної у матеріалах кримінального провадження № 0000261 відкритого за фактом підроблення довідки з МКП «ЖЕК № 6», на ім`я ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, копія якого долучена до матеріалів цивільної справи (том 2 а. с. 96-208), відповіді на запит слідчого СВ ВВП ГУНП у Вінницькій області від 14 березня 2016 року, наданої Виконавчим комітетом Вінницької міської ради за № 01-00-011-6523 від 24 березня 2016 року, вбачається, що органом опіки та піклування Вінницької міської ради не надавався дозвіл на укладення ОСОБА_1 від імені дитини ОСОБА_2 договору іпотеки квартири АДРЕСА_1 . 15 вересня 2015 року при вчиненні виконавчих дій ОСОБА_1 добровільно (самостійно) виконала рішення Вінницького міського суду Вінницької області (справа № 127/5968/13-ц); вона із сином ОСОБА_2 виселилася з квартири АДРЕСА_1 , про що 21 лютого 2014 року державним виконавцем був складений відповідний акт (том 2 а. с. 208).

05 квітня 2015 року за № 15 ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав на адресу ОСОБА_1 повідомлення про існуючу станом на 05 квітня 2015 року заборгованість за укладеним кредитним договором № VIVPGA00000036 від 28 листопада 2007 року із ОСОБА_5 , за яким ОСОБА_1 виступає майновим поручителем, в розмірі 183 070,29 доларів США. У відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку» банк повідомляє про свій намір укласти договір купівлі-продажу квартири, яка належить ОСОБА_1 , за ціною, яка визначена на підставі оцінки майна суб`єктом оцінюваної діяльності, а також пропонує у термін не пізніший 30 календарних днів з дати отримання цього повідомлення, прийняти всіх можливих заходів для погашення кредиту (том 1 а. с. 130).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2012 року частково задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб на стороні відповідача - ОСОБА_5 , Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації. Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 28 листопада 2007 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 59,3 кв. м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на дану квартиру у відповідних установах, підприємства, організаціях з можливістю здійснення всіх необхідних дій для продажу предмета іпотеки за рахунок чого задовольнити вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № VIVPGA00000036 від 28 листопада 2007 року в розмірі 103450,27 доларів США, з яких 40 229,18 доларів США - заборгованість за кредитом, 16 275,01 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3949,84 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 38 040,24 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 4924,71 доларів США - штраф (процентна складова). Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_12 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого приміщення. В решті позовних вимог відмовлено (том 1 а. с. 131-132).

Із копії довідки № 4442 виданої 13 листопада 2015 року МКП ЖЕК № 6, вбачається, що по приватизованій квартирі АДРЕСА_1 особовий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_1 . Квартира складається із 3-х кімнат загальною площею 59,30 кв. м., житловою площею 41,40 кв. м. У цьому житловому приміщенні зареєстровано 0 осіб (том 1 а. с. 135).

Із копії довідки № 4443 виданої 13 листопада 2015 року МКП ЖЕК № 6, вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . У квартирі постійно проживають: ОСОБА_1 (власник) і ОСОБА_2 (син) - з грудня 2005 року, зняті з реєстрації 23 жовтня 2015 року; ОСОБА_10 (баба) - з 31 травня 2013 року, знята з реєстрації 22 липня 2015 року (том 1 а. с. 136).

Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Віконт-Консалтинг» 11 листопада 2015 року, вартість житлової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , складає 338 010,00 грн. (том 1 а. с. 140-153).

13 листопада 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» (продавець) та ТОВ «Естейт Селлінг» (покупець) уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець зобов`язався передати майно, що належить ОСОБА_1 у власність покупцю, який зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього обговорену суму розміром 394 359,00 грн. (пункт 1.1). Квартира АДРЕСА_1 , яка відчужується за даним договором, розташована в будинку АДРЕСА_1 (пункт 1.2). Продаж квартири ПАТ КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_1 здійснюється на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 жовтня 2010 року (справа № 2-1543/10), що змінене рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року та ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року (пункт 1.4). Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. і зареєстрований в реєстрі за № 6401 (том 1 а. с. 216).

Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексним номером 47585791 від 13 листопада 2015 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ТОВ «Естейт Селлінг» на підставі договору купівлі-продажу, серія і номер 6401, виданий 13 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. (том 1 а. с. 184, 217).

13 листопада 2015 року ТОВ «Естейт Селлінг» уклало із ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки, за яким передало в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру житловою площею 41,4 кв. м., загальною площею 59,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 196-198).

Задовольнивши частково позовні вимоги та визнавши недійсними договір купівлі-продажу квартири і договір іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що Закон України «Про іпотеку» передбачає письмове повідомлення іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, а ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Суд встановивши, що позивач як іпотекодавець повідомлення про намір іпотекодержателя продати іпотечну квартиру не отримувала, а також не була обізнана щодо ціни предмета іпотеки, прийшов до висновку про порушення банком вимоги письмового повідомлення майнового поручителя-іпотекодавця про намір продати квартиру.

Також суд прийшов до висновку про те, що договір купівлі-продажу квартири був укладений під час заборони на її відчуження, оскільки обтяження на квартиру у вигляді накладення на неї арешту, було вилучено з Державного реєстру речових прав ще до того, як рішення суду про звільнення майна з-під арешту набрало законної сили.

Встановивши такі обставини суд першої інстанції з урахуванням того, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року, якою надані представнику банку відповідні повноваження продавця, скасована, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність правових підстав для їх задоволення.

Також суд першої інстанції визнав обґрунтованою і такою, що підлягає до задоволення вимога про визнання недійсним договору іпотеки квартири, як такий, що укладений на підставі недійсного правовстановлюючого документа - договору купівлі-продажу квартири.

При цьому суд першої інстанції відхилив підстави позову із посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивач ОСОБА_1 не підтвердила використання квартири як основного місця реєстрації і проживання.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону та на встановлених по справі обставинах.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 оспорює договір купівлі-продажу належної їй на праві приватної власності квартири, яка є предметом договору іпотеки, укладений 13 листопада 2015 року між іпотекодержателем - ПАТ КБ «Приватбанк» (продавцем) та покупцем ТОВ «Естейт Селлінг» та договір іпотеки даної квартири, укладений 13 листопада 2015 року між іпотекодержателем - ПАТ КБ «Приватбанк» та іпотекодавцем ТОВ «Естейт Селлінг», що посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно положень статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Стаття 215 ЦК України визначає підстави недійсності правочину. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами статті 526 і частини 1 статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно положень статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (ч. 2).

Законом України «Про іпотеку» встановлено такий вид забезпечення виконання зобов`язання як іпотека.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» дано визначення терміну іпотеки. Іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За правилами статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути об`єкт нерухомого майна за умови, що це нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності; воно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; таке нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частиною 7 цієї статті 5 Закону України «Про іпотеку» визначено, що вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно вимог статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно вимог частини 6 цієї статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

По справі встановлено, що за умовами укладеного 28 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (банк) і ОСОБА_5 (позичальник) кредитного договору № VIVPGA00000036, остання отримала в банку кредит у сумі 40 000,00 доларів США, зобов`язавшись, згідно пункту 2.2.7 договору надати банку належним чином оформлені згідно п. 7.3 цього договору, договори іпотеки, поруки та інші, для забезпечення виконання зобов`язань за даним договором.

Згідно пункту 7.3 кредитного договору № VIVPGA00000036 забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 7-9).

28 листопада 2007 року ОСОБА_1 , іпотекодавець, діючи на підставі особистого волевиявлення, яка є майновим поручителем ОСОБА_5 (позичальник) уклала із ПАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержателем) договір іпотеки квартири. Предметом цього договору, згідно п.п.1, 33, є надання іпотекодавцем ОСОБА_1 в іпотеку нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_5 перед іпотекодержателем , в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань за кредитним договором від 28 листопада 2007 року № VIVPGA00000036 (том 1 а. с. 10-11).

За умовами договору іпотеки квартири від 28 листопада 2007 року (пункт 22), у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем, іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору, яке здійснюється у випадках, передбачених пунктами 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору (невиконання зобов`язань), відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Згідно наявного в договорі іпотеки квартири застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (пункт 27 договору) звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом, у тому числі: продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно (том 1 а. с. 10-11).

Також по справі встановлено, що позичальник ОСОБА_5 допустила порушення виконання взятого на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 05 квітня 2015 року склала суму 183 070,29 доларів США, про що банк 05 квітня 2015 року за вихідним № 15 надіслав відповідне письмове повідомлення згідно вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки квартири від 28 листопада 2007 року, на адресу майнового поручителя - іпотекодавця ОСОБА_1 , у якому повідомив про свій намір укласти договір купівлі-продажу квартири, що є предметом іпотеки - АДРЕСА_1 , за ціною, яка визначена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. Також банк з метою уникнення таких заходів, запропонував іпотекодавцю ОСОБА_1 у тижневий термін, але не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, прийняти міри для погашення кредиту (том 1 а. с. 130).

Дане повідомлення рекомендованим листом із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення надіслано на адресу ОСОБА_1 , проте не було вручене адресату і повернулося до відділення банку неврученим 06 липня 2015 року із відміткою про причину невручення: «за закінченням терміну зберігання» (том 1 а. с. 133, 134).

Наведеним спростовуються обґрунтування позивачем ОСОБА_1 заявлених нею позовних вимог відносно того, що банк, діючи як іпотекодержатель, не повідомив її про свій намір продати спірну квартиру і документально не підтвердив факт повідомлення у нотаріуса при оформленні оспорюваного нею договору купівлі-продажу квартири.

При цьому враховуються положення частини 1 статті 38 Закону України «Про іпотеку», що у разі невиконання умов, зазначених у цій частині, іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Отже, зазначена ОСОБА_1 у позовній заяві одна із підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, як порушення вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо неповідомлення її про намір продати квартиру, не ґрунтується на законі, оскільки спростована матеріалами справи, а також не тягне за собою такого наслідку, як визнання договору недійсним, а є підставою для відшкодування завданих збитків.

У зв`язку з цим також безпідставним є обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 про порушенням закону при оформленні договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року в тому, що банк не повідомив її про ціну продажу спірної квартири, оскільки наведеним повідомленням іпотекодержатель повідомив іпотекодавця про свій намір продати іпотечну квартиру за ціною, яка визначена на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності. При цьому банк надав приватному нотаріусу для оформлення договору купівлі-продажу квартири звіт про її оцінку - житлової трикімнатної квартири загальною площею 59,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 (том 1 а. с. 140-153).

Водночас, відповідно до частини 6 статті 38 Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

З урахуванням наведеного безпідставними є доводи ОСОБА_1 , наведені нею в обґрунтування своїх позовних вимог, щодо такої підстави визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, як не отримання нею повідомлення про ціну продажу спірної квартири, оскільки питання ціни продажу предмета іпотеки визначене сторонами у підписаному ними договорі іпотеки квартири від 28 листопада 2007 року; іпотекодавцю ОСОБА_1 направлялося іпотекодержателем повідомлення про ціну продажу квартири, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, за місцем її проживання.

При цьому ні договір іпотеки квартири від 28 листопада 2007 року, ні Закон України «Про іпотеку» не передбачають такої підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, як не направлення іпотекодержателем повідомлення іпотекодавцю про ціну продажу квартири, проте, за наявності такої обставини іпотекодержатель несе відповідальність перед іпотекодавцем за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього, про що не було заявлено позивачем по справі.

Як вбачається зі змісту звіту, він здійснений ТОВ «Віконт-Консалтинг» станом на 11 листопада 2015 року, на замовлення її власника ОСОБА_1 (том 1 а. с. 140-195).

Іпотекодавець ОСОБА_1 не прийняла можливих мір для погашення заборгованості по кредитному договору позичальником ОСОБА_5 , що дало право банку, який є іпотекодержателем, відповідно до ст. 33, 38 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки квартири від 28 листопада 2007 року, за своїм вибором, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна на підставі договору купівлі-продажу.

Іпотекодержатель повідомив іпотекодавця про свій намір продати предмет іпотеки за встановленою ціною у квітні 2015 року і здійснив свій намір, уклавши договір купівлі-продажу з іншою особою на власний розсуд, у листопаді 2015 року, тобто з дотриманням тридцятиденного строку і з урахуванням того, що ОСОБА_1 маючи право на предмет іпотеки, не висловили свого наміру його придбати.

Обґрунтування позовних вимог тим, що іпотекодержатель документально не підтвердив нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, не знайшло підтвердження у судовому засіданні, оскільки судом встановлено протилежне, що іпотекодержатель для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу виконав такі вимоги закону, надавши нотаріусу таке підтвердження у письмовому вигляді, яким є повідомлення № 15 від 05 квітня 2015 року, яке направлене іпотекодавцю рекомендованим листом із рекомендованим повідомленням про вручення і яке повернулося неврученим по зазначеній поштою причині «за закінченням терміну зберігання» (том 1 а. с. 130, 133-134).

Даний факт, крім іншого, підтверджується наступним. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року задоволено заяву позивача про витребування доказів, зобов`язано приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. надати суду належним чином засвідчені копії договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року та документи, які містяться у справах нотаріуса щодо посвідчення даного правочину і які стали підставою для вчинення відповідних нотаріальних дій (том 1 а. с. 54).

На виконання даної ухвали суду приватний нотаріус Бондар І. М. надала суду документи, за наявності яких нею було посвідчено 13 листопада 2015 року договір купівлі-продажу квартири, зокрема: повідомлення № 15 від 05 квітня 2015 року, рекомендований лист і рекомендоване повідомлення про вручення, засвідчені належними чином, що вбачається із штампу із поміткою «згідно з оригіналом, 03 лютого 2016, приватний нотаріус» та підпису приватного нотаріуса (том 1 а. с. 130, 133-134).

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків (частина 1).

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог (частина 2).

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог (частина 3).

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд (частина 4)

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки (частина 10).

Як встановлено по справі іпотекодержатель ПАТ КБ «Приватбанк» (продавець) уклав 13 листопада 2015 року із ТОВ «Естейт Селлінг» (покупець) договір купівлі-продажу, за умовами якого банк передав у власність покупцю, а покупець прийняв і сплатив обговорену суму розміром 394 359,00 грн. за відчужувану квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири здійснено на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 жовтня 2010 року (справа № 2-1543/10), яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу банком квартири з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, і яке в цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2011 року (том 1 а. с. 12-14, 15-16).

Відповідно до частини 5 статті 38 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

З урахуванням наведеного є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на законі твердження позивача про недійсність договору купівлі-продажу квартири, викладені нею у доповненні до позовних вимог, в тому, що для укладення договору купівлі-продажу квартири представнику банку як іпотекодержателю надані певні повноваження ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року, яка була скасована ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 жовтня 2015 року, тобто ще до посвідчення оспорюваного договору, тому банк незаконно використав свої повноваження, надані йому скасованою ухвалою суду, оскільки зазначеною частиною 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» надавалося іпотекодержателю право на укладення договору купівлі-продажу від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Такі повноваження надані іпотекодержателю договором іпотеки від 28 листопада 2007 року у пункті 22 «Звернення стягнення і реалізація предмета іпотеки» та у пункті 27 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя».

І рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 жовтня 2010 року (справа № 2-1543/10), яке залишене без змін рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2011 року та набрало законної сили, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, яке стало підставою для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року, також надано банку право на укладення від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням іпотекодержателю всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (том 1 а. с. 12-14, 15-16).

Відповідно до частини 8 статті 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Як вбачається із матеріалів справи іпотекодержатель не надсилав іпотекодавцю чи боржнику звіт про розподіл коштів від продажу належної іпотекодавцю квартири як предмета іпотеки.

Проте, ні договір, ні закон не відносять таку обставину до підстав за яких договір купівлі-продажу предмета іпотеки може бути визнаний недійсним і за наявності такої обставини не передбачають відповідних наслідків у вигляді будь-якої відповідальності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 у своєму позові вказала про те, що договір купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року укладений за наявності обтяження - арешту, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 березня 2015 року головного державного виконавця Маліновського А. А. у виконавчому провадженні № 46958721, який був вилучений з реєстру незаконно (том 1 а. с. 1-4).

Проте такі обставини судом не встановлені, а, навпаки, заперечуються матеріалами справи.

Так, із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 47583390 від 13 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 згідно договору дарування, дублікат якого видано 16 травня 2013 року, серія та номер: р. № 1441, виданий 22 квітня 2002 року, на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 загальною площею 59,3 кв. м. Згідно номера запису про обтяження: 9117740 (спеціальний розділ) 20 травня 2015 року проведено державну реєстрацію обтяжень - арешт нерухомого майна, вчиненого на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 46958721, виданий 20 березня 2015 року державним виконавцем Вишенського відділу ДВС Вінницького МУЮ: особа, майно якої обтяжуються: ОСОБА_1 ; опис предмета обтяження: все майно, крім квартири АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 157-158).

Окрім цього пунктом 33, укладеного 28 листопада 2007 року договору іпотеки квартири між ОСОБА_1 (іпотекодавець), і ПАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержатель) за домовленістю сторін визначено таку умову даного договору, як предмет іпотеки, яким є квартира АДРЕСА_1 , що передається іпотекодавцем іпотекодержателю в рахунок забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_5 перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця ОСОБА_1 (том 1 а. с. 10-11).

Отже така зазначена позивачем обставина не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, оскільки вона не відповідає дійсності.

Крім наведеного, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що посвідчення договору купівлі-продажу квартири, укладеного 13 листопада 2015 року, відбулося із порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки мало виконуватися після закінчення мораторію, а також суду слід би врахувати факт відсутності у неї іншого житла та поширення у зв`язку з цим на спірні правовідносини дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (том 1 а. с. 4 і на звороті).

Зазначивши такі обставини, позивач підтвердила їх письмовими доказами, зазначеним у додатку: копією рішення Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-1543/10 від 13 жовтня 2010 року; копією рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2011 року та довідкою ЖЕК від 13 січня 2016 року (копія) (том 1 а. с. 12-14, 15-16, 33).

Із рішення Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-1543/10 від 13 жовтня 2010 року, вбачається, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв. м., шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем (том 1 а. с. 12-14).

Дане рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки, набрало законної сили 31 травня 2011 року, згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2011 року (том 1 а. с. 15-16).

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому станом на день ухвалення судового рішення (13 жовтня 2010 року) та на день набрання ним чинності (31 травня 2011 року) і до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

При цьому обов`язковими умовами для цього має бути те, що загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку: належним іпотекодавцю ОСОБА_1 нерухомим іпотечним майном є квартира загальна площа якої не перевищує вказаний розмір і складає 59,3 кв. м.; таке нерухоме житлове майно використовувалося як місце постійного проживання майнового поручителя, за умови, що у цього майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Позивач ОСОБА_1 у позові зазначила про відсутність у неї іншого житла, підтвердивши це довідкою ЖЕК від 13 січня 2016 року (копія) (том 1 а. с. 4 і на звороті).

Із доданої до позовної заяви позивачем інформації, наданої МКП «ЖЕК 6» за № 142 від 13 січня 2016 року (зазначеної позивачем у своєму позові), що міститься в особовому рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . У квартирі були зареєстровані: ОСОБА_1 (власник) і ОСОБА_2 (син) - з грудня 2005 року, зняті з реєстрації у жовтні 2015 року; ОСОБА_10 (баба) - зареєстрована з травня 2013 року, знята з реєстрації у липні 2015 року (том 1 а. с. 33).

Також судом дається оцінка таким доказам, наданим в копіях і засвідчених належним чином, як довідці № 4442, виданої 13 листопада 2015 року МКП ЖЕК № 6 та довідці № 4443, виданої 13 листопада 2015 року МКП ЖЕК № 6 (том 1 а. с. 135 і 136), які надані приватним нотаріусом Бондар І. М. на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року, якою задоволено заяву позивача про витребування доказів і зобов`язано приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. надати суду належним чином засвідчені копії, у тому числі, документи, які містяться у справах нотаріуса щодо посвідчення оспорюваного правочину і які стали підставою для вчинення відповідних нотаріальних дій (том 1 а. с. 5, 54).

Із копії довідки № 4442 виданої 13 листопада 2015 року МКП ЖЕК № 6, вбачається, що по приватизованій квартирі АДРЕСА_1 особовий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_1 . Квартира складається із 3-х кімнат загальною площею 59,30 кв. м., житловою площею 41,40 кв. м. У цьому житловому приміщенні зареєстровано 0 осіб (том 1 а. с. 135).

Із копії довідки № 4443 виданої 13 листопада 2015 року МКП ЖЕК № 6, вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . У квартирі постійно проживали: ОСОБА_1 (власник) і ОСОБА_2 (син) - з грудня 2005 року, дата вибуття - 23 жовтня 2015 року; ОСОБА_10 (баба) - постійно проживала з 31 травня 2013 року, дата вибуття - 22 липня 2015 року (том 1 а. с. 136).

Отже, згідно інформації, що міститься у цих трьох довідках МКП «ЖЕК № 6» (том 1 а. 33, 135, 136), станом на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири - 13 листопада 2015 року, якою володіла приватний нотаріус в момент посвідчення договору купівлі-продажу, у спірній квартирі не було зареєстрованих і проживаючих осіб (том 1 а. с. 135).

Надана до суду в порядку статті 84 ЦПК України (в нині діючій редакції, а станом на час подачі позову - січень 2016 року - це стаття 137 ЦПК України), яка визначає порядок витребування доказів, довідка № 128 від 29 січня 2016 року, видана КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», яка свідчить про те, що згідно облікових даних по м. Вінниці станом на 29 грудня 2012 року ОСОБА_1 по місту Вінниці відомостей про незареєстровані будинковолодіння немає (том 1 а. с. 64), не містить інформації щодо наявності чи відсутності у ОСОБА_1 будь-якого нерухомого майна (як зазначено у її клопотанні - том 1 а. с. 5), тобто, у тому числі - нерухомого житлового майна.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3).

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 81 частини 1, 5-7 ЦПК України).

Доказами, згідно положень статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності і достатності (статті 77-80 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Позивач на виконання вимог статей 13, 12, 81 ЦПК України, мала би зазначити у своєму позові в межах заявлених нею позовних вимог, докази, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, надавши такі докази, які повинні відповідати вимогам статті 76 і статей 77-80 ЦПК України, щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Проте, позивач ОСОБА_1 не зазначила у позові фактів та якими доказами вони підтверджуються, відносно того, чи використовується дане житло як місце її постійного проживання і її неповнолітнього сина та наявність/відсутність у неї і у її неповнолітнього сина у власності іншого нерухомого житлового майна і згідно вимог частини 5 статті 81 ЦПК України не подала таких доказів до суду першої інстанції, а також і до суду апеляційної інстанції на виконання постанови Верховного Суду по даній справі від 11 грудня 2019 року. Згідно вимог частини 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Таким чином заявлена ОСОБА_1 вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не підлягає до задоволення, оскільки наведені позивачем підстави для цього нею не доведені.

Отже, позивач не довела недійсності оспорюваного нею договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року, тому даний договір є дійсним.

Заявлена позивачем вимога про визнання недійсним договору іпотеки квартири від 13 листопада 2015 року з тих підстав, що право власності іпотекодавця виникло незаконно також не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За правилами статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути об`єкт нерухомого майна за умови, що це нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Власником квартири АДРЕСА_1 є ТОВ «Естейт Селлінг» на підставі договору купівлі-продажу, серія і номер 6401, виданий 13 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексним номером 47585791 від 13 листопада 2015 року (том 1 а. с. 184, 217).

Власник квартири ТОВ «Естейт Селлінг» уклав 13 листопада 2015 року із ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки, за яким передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 41,4 кв. м., загальною площею 59,3 кв. м. (том 1 а. с. 196-198).

Отже, відповідач ТОВ «Естейт Селлінг» набув права власності на спірну квартиру на підставі дійсного договору купівлі-продажу даної квартири і як її власник, згідно наведених норм закону, мав право укласти договір іпотеки.

Позивач не довела незаконності виникнення права власності іпотекодавця - ТОВ «Естейт Селлінг».

Інших обставин недійсності договору іпотеки квартири позивач не зазначила і відповідних доказів для цього не надала.

З урахуванням наведеного позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору іпотеки квартири від 13 листопада 2015 року не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають до задоволення.

З огляду на викладене, апеляційна інстанція не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, та прийшла до висновку про обґрунтованість і законність доводів апеляційної скарги відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення із скасуванням рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири і договору іпотеки квартири.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і договору іпотеки квартири, скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і договору іпотеки квартири, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіІ. В. Міхасішин
В. В. Сопрун

Повне судове рішення складено 08 квітня 2021 року