Справа № 638/7937/19
Провадження № 2/638/1706/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням зменшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за розпискою від 19.03.2013 року у розмірі 3000 доларів США, що складає суму у гривнях 72492,78 грн. та судові витрати.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.03.2013 року відповідачем складено розписку про отримання від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти на купівлю та ремонт квартири у розмірі 70000 доларів США, які відповідач зобов`язалась повертати шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 500 доларів США щомісячно, 20 числа кожного місяця, починаючи з березня 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті останньої спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_3 11.04.2017 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого все належне майно заповів ОСОБА_1 , тобто позивачу у справі. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , після смерті якого він прийняв спадщину, 01.02.2019 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 02 та 06 березня 2019 року на адресу відповідача направлено вимогу про повернення коштів, які проігноровані. Неповернута сума боргу з урахуванням розписок про часткове погашення заборгованості складає 3000 доларів США. Розрахунок суми судових витрат, які понесені позивачем складають 768,40 грн. за подання позову, 8836,60 грн. - за подання заяви про зменшення позовних вимог, 6400 грн. - витрати на правову допомогу.

Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними матеріалами у справі, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача надав відзив на даний позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , вказуючи на не отримання вимоги про сплату будь - якого боргу та відсутність відомостей про права позивача як правонаступника за борговими зобов`язаннями. Також, представник відповідача вказав на відсутність доказів про право вимоги позивача за розпискою 19.03.2013 року. Повернення грошей за розпискою від 19.03.2013 року відповідачем здійснювалось з випередженням, що підтверджується розписками на здійснену оплату в розмірі 1543367,20 грн., що є еквівалентом 68252,17 доларів США. Ані у позикодавців, ані у правонаступників не виникає права вимагати ані дострокового повернення частини позики, ані сплати процентів. Також. Складено попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести до закінчення розгляду справи по суті у суді першої інстанції, розмір яких складає 14000 грн.

Відповідач та її представник надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, за наявними у матеріалах справи документами, підтримали позицію викладену у розрахунках раніше наданих суду та стягнення витрат та правову допомогу.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

19.03.2013 року ОСОБА_2 складено розписку, про те, що остання отримала від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на руки в борг грошові кошти в сумі 70000 доларів США на купівлю та ремонт квартири, зобов`язалася повернути позику щомісячно у розмірі 500 доларів США в еквіваленті по середньому значенню купівлі - продажу долара на день оплати, строк оплати становить кожне 20 число місця, починаючи з березня 2013 року.

11.04.2017 року ОСОБА_3 складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Кормілець Ю.М., реєстровий № 3-518, згідно якого останній на випадок смерті зробив розпорядження - все належне майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалося і взагалі все те на що він матиме право за законом на день смерті заповів ОСОБА_1 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 3233 від 02.03.2017 року. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

21.02.2019 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а саме на земедбну ділянку розміром 0,1236 га за адресою: АДРЕСА_1 .

04.03.2019 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу, згідно якої позивач у справі просив надати інформацію про виконання договору позики від 11.03.2013 року. Сплатити поточну заборгованість за названою розпискою, виконувати договір позики за укладеними раніше умовами та сплачувати грошові кошти.

Вказана вимога не отримана ОСОБА_2 згідно поштових повідомлень відправлення не вручене адресату.

Представником відповідача надані копію розписок про часткове погашення суми боргу за договором позики від 19.03.2013 року, а саме: 19.03.2013 року, 19.04.2013 року,20.06.2013 року, 17.05.2013 року, 16.07.2013 року, 20.08.2013 року, 21.09.2013 року, 20.10.2013 року, 20.11.2013 року, 20.12.2013 року, 19.01.2014 року, 20.02.2014 року, 14.03.2014 року, 20.04.2014 року, 20.05.2014 року, 20.06.2014 року, 16.07.2014 року, 15.08.2014 року, 18.09.2014 року, 20.10.2014 року, 18.11.2014 року, 17.12.2014 року, 20.01.2015 року, 15.02.2015 року на суму 500 доларів США кожний платіж; 15.03.2015 року - 4500 доларів США; 20.04.2015 року, 17.05.2015 року по 500 доларів США за кожну дату платежу; 17.06.2015 року - 2500 доларів США; 20.07.2015 року, 20.08.2015 року, 19.09.2015 року, 20.10.2015 року, 20.11.2015 року, 18.12.2015 року, 20.01.2016 року, 20.02.2016 року, 20.03.2016 року, 20.04.2016 року, 20.05.2016 року на суму 500 доларів за кожну дату платежу; 20.06.2016 року - 8500 доларів США; 24.07.2016 року - 8500 доларів США; 24.08.2016 року, 28.09.2016 року, 20.102016 року, 20.11.2016 року, 20.12.2016 року 20.01.2017 року по 500 доларів США за кожну дату платежу; 18.02.2017 року - 15000 доларів США; 18.03.2017 року, 22.04.2017 року, 28.05.2017 року, 22.06.2017 року, 23.07.2017 року, 15.08.2017 року, 15.09.2017 року, 17.10.2017 року, 15.11.2017 року, 15.12.2017 року, 15.01.2018 року, 15.02.2018 року, 18.03.2018 року по 500 доларів за кожну дату розрахунку.

Тобто, залишок неповернутих коштів складає 3000 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Допускається пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Враховуючи викладене, позивач підтвердив факт отримання грошей відповідачем від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розпискою.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13) та від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1967цс15).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом (стаття 1245 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2018 року в справі № 497/1870/16-ц (провадження № 61-1831св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 1268 ЦК України і вказано, що «прийняття спадщини має безумовний характер. Це означає, що приймаючи спадщину, спадкоємець не може обумовити правові наслідки цього правочину з настанням певної обставини. Тому спадкоємець не може обумовити прийняття спадщини прийняттям чи неприйняттям спадщини іншими спадкоємцями; не можна прийняти частину спадщини, а від решти відмовитись; так само не допускається прийняття лише спадкових активів з відмовою від пасивів (боргів) спадкодавця».

Аналіз статті 1268 та книги 6 ЦК України свідчить, що спадковому праву характерний принцип універсальності спадкового правонаступництва, який проявляється у тому, що на стадії прийняття спадщини вона розглядається як єдине ціле, незалежно від підстави спадкування. Тобто особа реалізує свої права як спадкоємця, приймаючи спадщину, незалежно від підстави спадкування (за законом чи за заповітом). За своєю сутністю прийняття спадщини - це односторонній правочин, який спрямований на набуття спадкового майна (спадщини). Для прийняття спадщини властивий універсальний характер, оскільки воно поширюється на всю спадщину, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась, тобто на всі спадкові активи і пасиви. Прийняття може мати місце лише стосовно всієї спадщини як єдиного цілого. Відповідно прийняття частини спадщини означає прийняття всієї спадщини.

Тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 є таким, що прийняв всю спадщину після смерті ОСОБА_3 , і йому належить право вимоги боргу за розпискою.

При цьому суд звертає увагу на те, що строк дії договору позики від 19.02.2013 року не сплив, оскільки строк його дії визначений регулярними платежами по 500 доларів США щомісячно, а з урахуванням суми позики 70000 доларів США, строк дії вказаного договору становить 11 років і 8 місяців.

Крім того, направлена позивачем вимога відповідачу у справі не містить вимогу дострокового повернення грошових коштів за договором позики від 11.03.2013 року, а в останній наявні вимоги про надання інформації щодо виконання договору позики, сплату поточної заборгованості, виконання договору позики за вказаною адресою. При цьому доказів отримання відповідачем у справі цієї вимоги суду не надано, в матеріалах справи містяться відомості про її не вручення ОСОБА_2 ..

Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність доказів про порушення прав позивача в частині невиконання з боку відповідача зобов`язань за договором позики від 11.03.2013 року, вважає вимогу позивача про дострокове повернення суми залишку боргу за вказаним договором передчасною.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що викладені позивачем доводи не дають підстав вважати, що обраний ним спосіб захисту відповідає закону, оскільки жодних його прав у даному випадку відповідачем порушено не було, оскільки позивач повинен надати докази невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики, з настанням якого закон або договір пов`язує припинення цього зобов`язання та дострокового його виконання.

З приводу стягнення судових витрат суд вказує наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У даній справі, на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу надано орієнтовний розрахунок суми судових витрат на суму 14000 грн.; копію квитанції про оплату угоди про надання правової допомоги № 13/09/2019 від 13.09.2019 року на суму 8490 грн.; акт фіксації надання правової допомоги від 20.01.2020 року на загальну суму 6500 грн.; квитанцію про сплати ОСОБА_2 адвокату Доценко В.В. 2000 грн. за адвокатські послуги від 10.12.2019 року та квитанцію на аналогічну суму від 12.10.2019 року.

За таких, враховуючи надані стороною докази на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допопомгу, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на загальну суму 12490 грн.

Керуючись ст.ст. 137,141,263-265 ЦПК України, ст.ст. 526,626,627,1046,1047,1049,1218,1245,1268 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 )на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 12490 грн. (дванадцять тисяч чотириста дев`яносто)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: