____________________________________________________________________________________________________________________
провадження № 2/947/715/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2021 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси в одноособовому складі:

суддя Літвінова І.А. - головуючий,

секретар судового засідання - Молодов В.С.,

за участю:

представника позивача - адвоката Пушкаренка С.О.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Галич Л.Б.,

розглянувши в залі суду у місті Одеса в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 520/20237/18 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 13.12.2018 року звернулись до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна, про визнання заповіту нікчемним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Літвіновій І.А.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11.01.2019 року, позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без руху та позивачам надано строк в десять днів, з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків поданої заяви.

11.02.2019 року на виконання вказаної ухвали, позивачами надано уточнену позовну заяву про визнання недійсним та скасування заповіту, складеного 02.07.2015 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою Іриною Анатоліївною.

В обґрунтування поданого позову, позивачі посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх бабуся - ОСОБА_4 , за наслідком чого відкрилась спадщина на майно, належне останній за час життя. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_1 є онуками померлої ОСОБА_4 та дітьми її сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачі стверджують, що вони є спадкоємцями ОСОБА_4 за законом по праву представлення на підставі ст. 1266 ЦК України та мають право на частку в спадковому майні, яка б належала за життя їх батьку ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачі звернулись у встановлений законом шестимісячний термін до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , однак надалі від відповідачки дізнались про наявний заповіт, складений 02.07.2015 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою Іриною Анатоліївною.

Позивачі вважають, що вказаний заповіт підлягає визнанню недійсним з підстав того, що на час його складення ОСОБА_4 в силу похилого віку і стану здоров`я не розуміла значення своїх дій і не мала можливості ними керувати.

Проміж викладене, позивачі також стверджують, що у відповідності до заповіту, ОСОБА_4 заповіла відповідачці на випадок своєї смерті майно, що складається з земельної ділянки та розташованого на ній домоволодіння за АДРЕСА_1 , з передумовою, що спадкоємець зобов`язаний надати вказане майно в постійне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Натомість, у відповідності до правовстановлюючих документів, померлій ОСОБА_4 належало на праві спільної часткової власності майно, що складається з 3/5 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

За наслідком чого, позивачі в обґрунтування позову і підстав нікчемності оспорюваного заповіту посилається на те, що померла ОСОБА_4 склала заповіт на майно, яке не перебувало у її власності, за наслідком чого спірний заповіт не створює правових наслідків.

Оглянувши уточнену позовну заяву та додатки до неї, суддею було встановлено, що позивачами належним чином усунуті недоліки поданого позову у відповідності до ухвали судді від 11.01.2019 року, за наслідком чого 26.02.2019 року суддею постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначення дати, часу і місця проведення підготовчого судового засідання.

25 березня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_1 , в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності.

Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою за клопотанням позивача ОСОБА_3 витребувано з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області відомості про наявність та розмір земельної ділянки, належної померлій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованій по АДРЕСА_1 , та доручено Комунальному підприємству «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради провести інвентаризацію домоволодіння АДРЕСА_1 .

24.04.2019 року до суду, на виконання вказаної ухвали суду, надійшла відповідь з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області.

08.05.2019 року від позивачів по справі до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вважають, що відповідачем у відзиві не спростовані їх посилання викладені у позові в обґрунтування заявлених вимог.

03.06.2019 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою витребувано з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про нерухоме майно, що станом на 02.07.2015 року належало на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Витребувано з Київської нотаріальної контори у м. Одесі засвідчену належним чином копію нотаріальної справи, заведеної на ОСОБА_1 , 1976 р.н., РНОКПП НОМЕР_2 .

28.10.2019 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою витребувано з Київської нотаріальної контори у м. Одесі інформацію чи заводилася спадкова справа щодо майна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з наданням копії спадкової справи, у разі її заведення. Витребувано з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради інформацію з приводу виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2019 року, та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна інформацію з приводу виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03.06.2019 року. Також ухвалою суду витребувано від ОСОБА_3 письмові пояснення стосовно здійснення ним дій, спрямованих на виконання, в доручених йому частинах, ухвал суду від 03.06.2019 року та від 25.03.2019 року.

14.11.2019 року до суду, на виконання ухвали суду від 28.10.2019 року, надійшла з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірена копія спадкової справи №760/2018, заведена до майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18.11.2019 року до суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно та встановлення заборони вчинення певних дій щодо цього майна, яку ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.11.2019 року повернуто заявникові, з підстав невідповідності заяви вимогам статті 151 ЦПК України.

22.11.2019 року на виконання ухвал суду 25.03.2019 року та від 28.10.2019 року, до суду надійшла відповідь з КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради з повідомленням про виконання ухвали суду в частині проведення технічної інвентаризації домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та видання виготовленої документації ОСОБА_3

27.11.2019 року до суду надійшла заява від позивача ОСОБА_3 з наданням інформації і документів на виконання ухвал суду від 25.03.2019 року, від 03.06.2019 року та від 28.10.2019 року.

18.12.2019 року на електронну скриньку суду надійшов відзив на позову заяву від представника відповідача, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності.

24.04.2020 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою задоволено заяву позивачів по справі та вжито заходи забезпечення позову по справі №520/20237/18 шляхом накладення арешту на 1/5 та 2/5 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , які до дня смерті належали ОСОБА_4 . Встановлено: заборону ОСОБА_1 передавати право користування спадковим майном, а саме 1/5 та 2/5 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; заборону ОСОБА_1 вчиняти особисто або через третіх осіб будь-які дії, які б були направлені на перебудову, добудову, прибудову, розбудову, демонтаж, розібрання, знищення будь-яким способом спадкового майна, а саме 1/5 та 2/5 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який до дня смерті належав ОСОБА_4 ; заборону будь-яким особам, окрім ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер - НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (індивідуальний податковий номер - НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 (індивідуальний податковий номер - НОМЕР_4 ) знаходження у спадковому майні та користування спадковим майном, а саме 1/5 та 2/5 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 до прийняття судом рішення по суті справи.

02.11.2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні 12.02.2021 року представник позивача - адвокат Пушкаренко С.О. позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_1 та її представник заперечували проти задоволення позовних вимоги з підстав необґрунтованості.

Заслухавши пояснення учасників засідання, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 .

Внаслідок смерті ОСОБА_4 , до майна останньої у відповідності до частини 1 статті 1220 ЦК України, відкрилась спадщина.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Як вбачається, ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 .

Сторони по справі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , є дітьми ОСОБА_5 . Зазначені обставини під час розгляду справи визнані сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін по справі - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 .

Отже, сторони по справі є онуками ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 1 статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно частини 1 статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 статті 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

За наслідком викладеного вбачається, що сторони по справі, як онуки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , мають право на спадщину після смерті останньої, як діти померлого сина спадкодавця - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , по праву представлення на підставі ч. 1 ст. 1266 ЦК України.

Частиною 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом, під час розгляду справи було витребувано копію спадкової справи №760/2018, заведеної державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори до майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що у встановлений законом шестимісячний строк, а саме 04.09.2018 року до державного нотаріуса з заявами про прийняття спадщини до майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулись ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , як спадкоємці за законом на праві представлення у відповідності до ч. 1 ст. 1266 ЦК України.

Також судом встановлено, що 10.11.2018 року з заявою про прийняття спадщини до майна померлої ОСОБА_4 , звернулась відповідачка ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 04.09.2018 року за № 53172773, вбачається, що станом на момент смерті ОСОБА_4 , значиться чинним заповіт, складений ОСОБА_4 , посвідчений 02.07.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А., зареєстрований в реєстрі за № 673, бланк НАН 326671, номер у спадковому реєстрі - 57641306.

Відповідно до копії вказаного заповіту від 02.07.2015 року, р. № 673, наявного в матеріалах витребуваної копії спадкової справи № 760/2018, вбачається, що останній складений ОСОБА_4 , яка на випадок своєї смерті зробила розпорядження та заповіла своїй онуці - ОСОБА_1 , 1976 року народження, належну їй земельну ділянку та розташоване на ній домоволодіння АДРЕСА_1 , з одночасним зобов`язанням ОСОБА_1 надати право постійного користування земельною ділянкою та розташованим на ній домоволодінням АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Позивачі, як спадкоємці за законом до майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулись до суду з позовом про визнання вказаного заповіту недійсним з підстав того, що померла не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати в момент складення заповіту, а також заповіла відповідачці майно, не належне останній на праві власності.

Суд зазначає, що згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивачі в обґрунтування позову і як на підставу недійсності заповіту стверджували, що померла ОСОБА_4 за станом здоров`я перебувала у стані, який не дозволяв їй усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складення заповіту на користь відповідача. Втім позивачами, в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження вищевказаних обставин, як і не було під час судового провадження у справі заявлено відповідних клопотань про витребування доказів.

Крім того, суд не є фахівцем в галузі медицини, внаслідок чого позбавлений можливості встановити психічний і емоційний стан ОСОБА_4 , з урахуванням стану здоров`я останньої, в момент складення оспорюваного заповіту.

Відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦПК України - якщо у справі необхідно встановити зокрема психічний стан особи є обов`язковим призначення судом відповідної експертизи.

Втім позивачами не було заявлено відповідних клопотань про призначення судової посмертно-психологічної експертизи для встановлення психічного стану ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в момент складення оспорюваного заповіту, а саме станом на 02 липня 2015 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За наслідком викладеного, суд вважає недоведеними доводи і посилання позивачів про те, що ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не усвідомлювала значення своїх дій та не мала можливості керувати ними під час складення оспорюваного заповіту.

Стосовно доводів позивачів про те, що ОСОБА_4 за оспорюваним заповітом заповіла не належне їй нерухоме майно, суд зазначає наступне.

Як вже встановлено судом, за заповітом від 02.07.2015 року ОСОБА_4 заповіла своїй онуці ОСОБА_1 належну на праві власності земельну ділянку та розташоване на ній домоволодіння АДРЕСА_1 .

Як вбачається із наданих суду Інформаційних довідок Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 203906055 та № 203902514 від 12.03.2020 року, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 3/5 частки житлового будинку, загальною площею 95,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості №01, з яких: 1/5 частка на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-4444; 2/5 частки на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.1988 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-4943.

Крім того, з вказаних інформаційних довідок вбачається, що іншим співвласником зазначеного житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :43:005:0039, є ОСОБА_6 .

З листа Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області від 22.04.2019 року за № 9-15-0.62-3746/2-19 вбачається, що згідно з інформацією структурних підрозділів ГУ Держгеокадастру в Одеській області, відповідно до наявних у Відділах Книгах реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі та других примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року, за ОСОБА_4 , земельні ділянки не зареєстровані.

Додатково у відповіді зазначено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року за № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» у Відділах відсутня інформація щодо державної реєстрації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачкою під час розгляду справи, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, до суду не надано будь-яких доказів, на підтвердження того, що ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті належало чи з будь-яких підстав померла мала право набуття у власність нерухоме майно: земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

За наслідком цього, суд вважає доведеними доводи позивачів, що ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на момент складення заповіту - 02.07.2015 року, як і на момент смерті останньої, було здійснено на випадок своєї смерті розпорядження нерухомим майном, на яке заповідач не мала права розпорядження, а саме: земельною ділянкою та житловим будинком розташованим на ній, за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вже судом зазначалось, у відповідності до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з статтею 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням вище встановлених обставин, стосовно того, що ОСОБА_4 за час життя було складено заповіт від 02.07.2015 року, у відповідності до якого заповідач на випадок своєї смерті здійснила розпорядження нерухомим майном, на яке на час смерті в жодному випадку не мала права та яке не належить останній на праві власності, суд доходить до висновку, що складений ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіт від 02.07.2015 року не створює жодних цивільних прав та обов`язків для ОСОБА_1 та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 5 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, у відповідності до ч. 1 статті 215 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, заповіт є правочином, як це передбачено статтею 202 ЦК України, та повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст. 203 ЦК України) та може бути визнаний недійсним в разі недотримання вимог ч. 1-3 та ч. 5-6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, суд доходить висновку, що заповіт, складений 02.07.2015 року ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А., зареєстрований в реєстрі за №673, є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 18 січня 2017 року по справі № 6-6486цс16.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, враховуючи, що оспорений позивачами правочин - заповіт від 02.07.2015 року, зареєстрований в реєстрі за №673, номер в спадковому реєстрі 57641306, є нікчемним (недійсним в силу закону) відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання його судом недійсним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, у відповідності до статті 89 ЦПК України, суд вважає позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, не підлягаючим задоволенню.

З урахуванням відмови у задоволенні позову, у відповідності до статті 141 ЦПК України, понесені позивачами судові витрати відшкодуванню не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна (місцезнаходження: АДРЕСА_6 ) про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Літвінова І. А.