КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4070/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Іванової І.В., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 22291,62 грн., що складається з: основна сума заборгованості - 19801,70 грн., інфляційна складова 1894,96 грн. та 3% річних - 595,66 грн., а також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 11/56-Б надав відповідачу житлово-комунальні послуги однак, відповідач не виконує свої обов`язки по оплаті наданих позивачем послуг, внаслідок чого виникла заборгованість за період з серпня 2015 р. по серпень 2018 р. (включно) у сумі 19801,70 грн.. На підставі викладеного позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «Управляюча компанія «Простір» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та вирішити питання про розподіл судових витрат. Вказує, що спірні відносини продовжують свою дію по даний час, і вказане підтверджується матеріалами справи та листом відповідача від 03 жовтня 2015 року. Вважає, що відповідач нівелює принцип договірних правовідносин як похідний для встановлення та регулювання відносин між суб`єктами господарювання та членами суспільства. Звертає увагу суду на те, що позивач, як юридична особа є балансоутримувачем, має право від власного імені самостійно розпоряджатися своїм майном, набувати права та обов`язки (зокрема укладати договори, бути учасником договірних правовідносин, вступати в інші зобов`язання) і здійснювати їх виконання. Також вказує, що позивач є найбільшим боржником по будинку і така ситуація критично впливає на спроможність позивача зі свого боку виконувати договірні зобов`язання перед виробниками та постачальниками комунальних послуг.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про продовження дії договору № 11/56 -Б від 10.11.2006 року або про наявність будь-якого іншого діючого договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій укладеного між позивачем та відповідачем. А тому, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що саме він є балансоутримувачем або управителем будинку відповідача, а також не надано доказів надання житлово-комунальних послуг відповідачу та фактичного споживання їх останнім.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до ст. 179 ЖК УРСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2951цс15, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Таким чином, обов`язок оплатити за житлово-комунальні послуги виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг. Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Зазначена позиція суду узгоджується з висновком Верховного Суду у справі №750/12850/16-ц від 26.09.2018 року.

Встановлено, що відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Між позивачем та відповідачем 10.11.2006 року укладено договір на надання комунальних послуг, послуг з утримання будинку і прибудинкової території. Відповідно до п.5.1 договору термін його дії один рік. В п. .5.4 договору зазначено, що якщо за місяць до закінчення терміну дії договору одна із сторін не виявила намір внести до нього зміни або доповнення він продовжується на термін, зазначений в п.5.1.

03.10.2015 року відповідач надіслав цінним листом з описом на адресу позивача повідомлення про намір внести зміни до договору № 11/56-Б від 10.11.2006 року. В якому зазначав, що йому стало відомо, про те що позивач не здійснює утримання його будинку і прибудинкової території, оскільки не експлуатує будинок, не є його балансоутримувачем, не є його управителем та ніколи не визначався виконавцем послуг з утримання будинку. Тому відповідач запропонував укласти угоду про внесення відповідних змін до договору № 11/56-Б від 10.11.2006, проект якої було додано до листа. В листі також зазначалось, що відповідно до п.5.4. договору, він більше не вважається автоматично продовженим на наступний рік. У разі відмови від підписання додаткової угоди про внесення змін, термін дії договору спливає 10.11.2015 року.

В матеріалах справи відсутні відомості про підписання додаткової угоди до договору № 11/56-Б від 10.11.2006 в редакції запропонованій відповідачем або в будь-якій іншій редакції.

30.01.2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/43393/18 задоволено заяву відповідача та скасовано судовий наказ у справі № 761/43393/18 від 26 листопада 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Щодо наданих скаржником разом із апеляційною скаргою доказів, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відтак, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги письмові докази, які надані скаржником разом із апеляційною скаргою, оскільки скаржником не надано доказів про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів про порушення його прав відповідачем. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази і про наявність діючого договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій укладеного між сторонами, а також докази фактичного надання послуг відповідачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні відносини продовжують свою дію по даний час, і вказане підтверджується матеріалами справи та листом відповідача від 03 жовтня 2015 року, також зазначає, що позивач, як юридична особа є балансоутримувачем, має право від власного імені самостійно розпоряджатися своїм майном, набувати права та обов`язки (зокрема укладати договори, бути учасником договірних правовідносин, вступати в інші зобов`язання) і здійснювати їх виконання, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано суду доказів щодо укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій укладеного між сторонами. А також суду першої інстанції не надавались докази того, що позивач є балансоутримувачем та фактично надає послуги з утримання будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач є найбільшим боржником по будинку і така ситуація критично впливає на спроможність позивача зі свого боку виконувати договірні зобов`язання перед виробниками та постачальниками комунальних послуг, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано суду першої інстанції доказів виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. ст. 16, 319, 322, 525, 526 та ст. ст. 151, 179 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «06» квітня 2021 року.

Головуючий суддя СуддіЛ.П. Сушко О.І. Сліпченко І.В. Іванова