Справа № 953/2649/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Кострової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання правочину, стягнення заборгованості, пені та аліментів,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась у суд з позовом до відповідача, ОСОБА_2 , в якому після його змін, просить суд розірвати договір про сплату аліментів на дитину укладений між позивачем та відповідачем, стягнути з відповідача заборгованість по аліментам в сумі 168 670 грн. за період з 11.04.2006р. по 29.02.2020р., стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну сплату аліментів за договором за період з 11.04.2006р. по 29.05.2020р. у розмірі 168 670 грн., а також стягнути з відповідача аліменти в сумі 2000 грн. щомісяця.

В обґрунтування позову зазначає, що вона із позивачем перебували у шлюбі, який розірваний. У них є спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із нею.

11.04.2006р. між нею та відповідачем був укладений нотаріально посвідчений договір про сплату відповідачем аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1010 грн. Відповідач умови договору не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість , яку вона просить стягнути у судовому порядку, з урахуванням пені. Також, враховуючи не сплату відповідачем аліментів на підставі ст. 651 ЦК України просить розірвати договір від 11.04.2006р. та стягувати аліменти на утримання дочки в сумі 2000 грн. щомісяця.

Відповідач- ОСОБА_2 , у поданому відзиві та у судовому засіданні, проти заявлених вимог заперечував, при цьому зазначаючи, що відсутні підстави для розірвання договору про сплату аліментів на дитину ОСОБА_3 , який укладений між ним та позивачем. Він з моменту укладання договору сплачував аліменти на дитину шляхом перерахування на рахунок позивача, надавав особисто позивачу готівкові кошти, а також купляв дитині речі. На теперішній час у нього на утриманні перебувають ще двоє неповнолітніх дітей, дружина та батьки, у нього наявні борги перед банківськими установами, що є підставою для звільнення його від сплати пені. Крім того, просив застосувати строк позовної давності.

Суд заслухавши пояснення сторін, представників, показання свідка ОСОБА_5 , дослідивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірваний 27.04.2006р. Від шлюбу сторони мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із позивачкою, що сторонами не оспорюється.

Позивачка в подальшому уклала інший шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_1 .

11.04.2006р. між сторонами укладений договір про сплату аліментів, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Руденко О.Є.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 1010 грн., щомісячно не пізніше 25 числа поточного місяця.

Встановлений порядок сплати аліментів , зокрема на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я позивачки в Новосалтівському відділенні ХОФ АКБ «Укрсоцбанк».

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилалася на те, що відповідач, не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання відповідно до договору , в порушення умов договору не сплачує аліменти з моменту укладення договору по лютий 2020р. Зазначене є істотними порушеннями договору з боку відповідача, і наслідком цього має бути розірвання договору у порядку ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти догорів про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію(передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

На підставі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У відповідності до вимог ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-75цс13 йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Таким чином, Договір між сторонами може бути розірваний за рішенням суду лише у разі доведеності стороною Договору істотного порушення іншою стороною умов договору, що полягає у доведеності самого порушення іншою стороною договору, заподіяння цим порушенням шкоди стороні, яка просить розірвати договір, і значне позбавлення цієї сторони внаслідок понесеної шкоди того, що вона розраховувала отримати при укладенні договору.

Як зазначає позивач у своєму позові, у порушення укладеного між сторонами договору, відповідач не виконує умови щодо сплати аліментів . Однак, саме по собі невиконання стороною умов Договору про яку зазначає позивач, не є достатньою підставою згідно ст.651 ЦК України для розірвання Договору судом.

Зокрема, позивачем не доведено факт того, що всі випадки, які вона як сторона могла використати для отримання результату договору, вичерпані, тобто не доведено факт значного позбавлення позивача внаслідок понесеної шкоди того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Виходячи з вищевикладеного, судом не встановлено передбачених ч.2 ст.651 ЦК України підстав для розірвання договору між сторонами.

Оскільки, судом не встановлено підстав для розірвання договору про сплату аліментів, вимога позивачки про стягнення аліментів в сумі 2000 грн. щомісяця, також задоволенню не підлягає.

Стаття 6 Європейської конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Встановлений частиною другою статті 189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Окрім того, законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист.

Стягнення заборгованості за аліментами відповідно до статті 194 СК України не стосується правовідносин, що виникли, оскільки стягуються або за наявності виконавчого листа або в порядку, визначеному статтею 187 СК України, в той час як у цій справі заявлено про стягнення аліментів на підставі укладеного між батьками договору.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в своїй постанові від 21 серпня 2018 року по справі № 127/24670/15-ц.

За наведеного суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за договором про сплату аліментів на дитину з квітня 2006р. по лютий 2020р. виконує не в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 166766 грн.

При визначені розміру заборгованості по аліментам на дитину, судом враховуються сплати відповідачем позивачу коштів за квитанціями №4 від 07.05.2013р., №26 від 18.09.2013р., від 18.10.2013р., №4 від 30.01.2014р., №9 від 24.04.2015р., №8 від 24.04.2015р., на загальну суму 1904 грн.

Інші надані суду копії квитанцій та чеків, судом не приймаються, як доказ сплати аліментів на дитину, оскільки частина коштів сплачені не відповідачем, частина взагалі не можливо встановити кому і ким перераховані кошти.

Закриття рахунку в банку через три роки після його відкриття, на який згідно умовами договору повинні зараховуватися аліменти, не звільняє відповідача від обов`язку щодо утримання дитини.

Показання свідка мати відповідача ОСОБА_7 про сплату її сином позивачці аліментів на дитину, щомісяця навіть в більшому розмірі ніж передбаченого договором судом не приймається, оскільки свідком не названі ні суми , ні дати таких перерахувань. Більш того, допустимим доказом про сплати аліментів є або розписки отримувача, або банківські квитанції та чеки, що суду надано не було.

Таким чином, сума заборгованості по сплаті аліментів на дитину ОСОБА_3 складає 166766 грн., яка відповідачем не спростована та підлягає стягненню.

Відповідно до ч.1 ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 03.04.2019 року у справі № 333/6020/16 розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Судом встановлено, що з вини відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , однак позивачем розрахована сума пені за період з квітня 2006р. по травень 2020р. , в супереч правовій позиці ВП ВС у справі № 333/6020/16-ц. Розмір пені, розрахований за правовою позицією становить більшу суму ніж розраховано позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Враховуючи межі заявлених вимог, суд вважає за необхідне стягнути пеню за несплату аліментів в розмірі 52267 грн. 50 коп.

Щодо застосування строку позовної давності , суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Враховуючи, що СК України містить спеціальні норми , які регулюють сімейні правовідносини, в даному випадку підлягає застосуванню саме ст. 20 СК України, щодо строків позовної давності.

Підстав для звільнення відповідача від сплати пені, або її зменшення, суд не вбачає.

Відповідно до ч.2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідач зазначає що у нього на утриманні перебуває ще двоє неповнолітніх дітей, дружина та батьки, а також у нього чисельні борги перед банками.

Разом з тим, відповідачем надані докази лише наявності у нього ще однією дитини 21.08.2006р. Доказів того, що відповідач утримує ще батьків, а також ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суду не надано. Наявність у відповідача заборгованості перед банками, не підставою для зменшення пені. Більш того, позивачем заявлено пеню до стягнення, в значно меншому розмірі, ніж передбачено ч.1 ст. 196 СК України, з урахуванням правової позиції ВС у справі № 333/6020/16.

Питання щодо звільнення від сплати заборгованості по аліментам, судом не розглядається, оскільки відсутній відповідний позов відповідача, як-то передбачено ч.2 ст. 197 ЦПК України .

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави, в частині задавлених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.3, 5, 13, 14, 76 - 81, 83, 141, 258-261 ЦПК України, суд, -

вирішив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про розірвання правочину, стягнення заборгованості, пені та аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по аліментам в сумі 166766 грн., пеню за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 52267 грн. 50 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 2190 грн. 33 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду, через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 12.04.2021року.

Суддя Н.М. Бородіна