Ухвала

08 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 136/1124/19

провадження № 61-1556ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України) на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Ухваленим у зазначеній справі рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

20 січня 2021 року (згідно штемпеля на поштовому конверті) ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року у вказаній справі, яка за своїм змістом не відповідала вимогам статей 389, 392 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк (десять днів з моменту отримання ухвали) для усунення недоліків. Особі, яка подала касаційну скаргу запропоновано надати уточнену касаційну скаргу із зазначенням обов`язкових підстав касаційного оскарження.

11 березня 2021 року ОСОБА_1 надіслала уточнену касаційну скаргу разом з доданими до неї документами згідно кількості учасників справи, у якій серед іншого посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, вказує підставами касаційного оскарження пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Посилаючись на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України обґрунтовує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 379/122/18, від 30 січня 2020 року у справі № 414/1712/17, від 16 грудня 2020 року у справі № 132/1206/19 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційна скарга в зазначеній частині підстав касаційного оскарження підлягає поверненню з таких мотивів.

Згідно з пунктом 2 частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадку, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 379/122/18, від 30 січня 2020 року у справі № 414/1712/17 на які посилається скаржник, не застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, відповідно сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не є достатньою для висновку про належне обґрунтування наявності зазначеної підстави касаційного оскарження.

Обґрунтування ОСОБА_1 на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 132/1206/19 не можна визнати належним, оскільки постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 132/1206/19 у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Без виконання вимоги щодо зазначення у касаційній скарзі обов`язкових підстав касаційного оскарження судового рішення неможливо визначити підстави відкриття касаційного провадження та межі, в яких має здійснюватися касаційний перегляд оскаржених судових рішень.

Відповідно до положень частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України касаційна скарга вважається неподаною і повертається особі, яка її подала, якщо не усунуті її недоліки у встановлений судом строк відповідно до вказівок в ухвалі суду про залишення скарги без руху.

Зазначений недолік (відсутність обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України), який був підставою для залишення касаційної скарги без руху, не усунуто у наданий для цього строк, що відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України є підставою для повернення касаційної скарги.

Керуючись статтями 185, 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 (в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України) на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування визнати неподаною та повернути скаржнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя М. М. Русинчук