Дата документу 30.03.2021 Справа № 337/3090/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3090/20 Головуючий у 1 інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/1158/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, Комунального підприємства «Наше місто», про визначення порядку користування квартирою та зобов`язання укласти окремий договір найму житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, КП «Наше місто», про визначення порядку користування квартирою та зобов`язання укласти окремий договір найму житлового приміщення.

В позові з урахуванням уточнень, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначали, що між ними та відповідачем склались неприязні стосунки, існують суперечки щодо користування квартирою АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_3 разом зі своїм сином ОСОБА_4 проживала разом з ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі. Позивачі просили суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: ОСОБА_1 виділити в користування житлову кімнату площею 13,2 кв.м., в спільне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділити житлову кімнату площею 16,7 кв.м.; коридор площею 6,7 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., туалет площею 1 кв.м., кухню площею 9,6 кв.м. залишити в загальному користуванні; зобов`язати КП «Наше місто» укласти з ОСОБА_3 окремий договір найму на житлову кімнату розміром 16,7 кв.м.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 зазначав, що відповідно до Ордеру на жиле приміщенні, він проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 1985 року. ОСОБА_3 у зазначеній квартирі зареєстрована з 31 травня 2005 року, а ОСОБА_4 з 20 травня 2008 року.

Проте, з 01 лютого 2019 року відповідачі у квартирі не проживають, участь в її утриманні не беруть, комунальні послуги не сплачують. Відсутність відповідачів за місцем проживання підтверджується актом.

Враховуючи те, що відповідачі у квартирі не проживають без поважних причин, не несуть обов`язків щодо її утримання та залишаються зареєстрованими у цій квартирі, що спричиняє ОСОБА_1 додаткові матеріальні витрати, останній просив суд визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_1 .

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року позови прийнято до спільного розгляду.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, КП «Наше місто», про визначення порядку користування квартирою та зобов`язання укласти окремий договір найму житлового приміщення, та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, КП «Наше місто», про визначення порядку користування квартирою та зобов`язання укласти окремий договір найму житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано достовірних відомостей щодо житлової площі, яку просили виділити в користування позивачі. Крім того, саме районні адміністрації ЗМР мають розглядати питання щодо зміни договорів найму житлових приміщень, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі ЗМР в установленому законом порядку шляхом прийняття відповідного розпорядчого документу та направлення його до КП «Наше місто», однак до зазначеного органу у позасудовому порядку позивачі не зверталися, зазначені вимоги до належного відповідача не заявлялися.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними доказами заявлених вимог, та врахував гарантоване Конституцією громадянам правом на житло та встановлення заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним, не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, практику ЄСПЛ. Так, судом зазначено, що достатніх доказів на підтвердження відсутності поважності причин щодо не проживання у спірній квартирі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не надано. При цьому, Акт від 14 вересня 2020 року судом розцінено як штучно створений доказ, оскільки останній був складений після відкриття провадження у суді та отримання відповідачем первісного позову, крім того, викладені у ньому обставини суперечать поясненням самого ОСОБА_1 , та не містить відомостей про причини, з яких зазначені особи не проживають у спірному приміщенні, або про відсутність поважності таких причин.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що вказану квартиру у найм отримано ним разом зі своєю сім`єю, й виключно він та його мати - ОСОБА_5 мають право у ній проживати. Скаржник посилається на висновки, наведені у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, відповідно до яких вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить зокрема від вирішення питання про право користування такої особи приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи, що відповідачі не проживають у квартирі без поважних причин, не несуть обов`язків, щодо її утримання та залишаються зареєстрованими, що спричиняє ОСОБА_1 додаткові матеріальні витрати за відповідачів, вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратили право користування житловим приміщенням, оскільки понад 1 рік не проживають в ній без поважних причин, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням житла відповідачі не несуть та ним не користуються, повністю припинили виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою комунальних послуг.

ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Акт про не проживання, оскільки зазначені у ньому відомості підтверджується показами свідків. Крім того, з відповіді з Головного центру обробки спеціальної інформації від 19 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 перебувала за межами України у періоди з 18 вересня 2018 року по 05 жовтня 2019 року, з 31 жовтня 2019 року по 26 грудня 2019 року; та з 04 січня 2020 року, а ОСОБА_4 у періоди з 17 серпня 2018 року по 18 серпня 2018 року, з 17 вересня 2020 року. З огляду на наведене вважає доведеним факт не проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі. При цьому, ними не надано належних та допустимих доказів не проживання у спірній квартирі через чинення їм перешкод у користуванні квартирою.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Також, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частин: вимог рішення не оскаржується.

Так, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 рішення суду оскаржується лише в частині вирішення його зустрічного позову, за таких обставин, колегією суддів рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не переглядається.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи наступні обставини.

Згідно ордеру на жиле приміщення № 2177 серія А-ІХ від 22 травня 1985 року ОСОБА_6 , сім`я якого складається з трьох осіб, надано право на заселення квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,79 кв.м., жилою 29, 58 кв.м. Склад сім`ї ОСОБА_6 : ОСОБА_5 дружина, ОСОБА_1 син (а.с. 91).

ОСОБА_1 у вищезазначеній квартирі зареєстрований з 15 липня 1997 року (а.с. 88).

27 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

ОСОБА_3 у кв. АДРЕСА_1 зареєстрована з 31 березня 2005 року по теперішній час (а.с. 10).

ОСОБА_4 у спірній квартирі зареєстрований з 20 травня 2008 року по теперішній час (а.с. 9).

З інформації, наданої КП «Наше місто» станом на 01 листопада 2017 року вбачається, що спірна квартира належить Територіальній громаді м. Запоріжжя (а.с. 38).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року (справа 337/1427/19, провадження № 2/337/1384/19), шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 11-12).

Згідно ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Крім того, згідно із ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Право на пред`явлення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, належить наймачу жилого приміщення або членам його сім`ї, які проживають разом з ним, відповідно до ст. 71 ЖК України.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно роз`яснень п. 11 Постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Згідно довідки Головного центру обробки спеціальної інформації № 830/141403420/1/1 від 19 жовтня 2020 року, ОСОБА_3 виїхала з України 18 вересня 2018 року, повернулася 05 жовтня 2019 року, виїхала 31 жовтня 2019 року, повернулася 26 грудня 2019 року, виїхала за межі України 04 січня 2020 року. ОСОБА_4 виїжджав 17 серпня 2018 року, повернувся наступного дня, та з 17 вересня 2020 року знову виїхав за кордон.

ОСОБА_1 також долучено до матеріалів справи копію акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 14 вересня 2020 року (а.с. 64). В акті ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 посвідчили, що за адресою: АДРЕСА_2 з 01 лютого 2019 року не проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 64). Так, колегія суддів звертає увагу, що з зазначеного акту можливо встановити, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є сусідами ОСОБА_1 , оскільки також проживають у буд. АДРЕСА_3 . Разом з тим, не вбачається можливим встановити, з яких підстав ОСОБА_9 засвідчувала факт не проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , враховуючи, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_4 . За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги наведений доказ.

Разом з цим, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично визнається факт не проживання у спірній квартирі, зокрема. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , проте, відповідно до чинного законодавства при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Так, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачі вибули на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення.

Також не недоведеним є факт того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратили інтерес до спірної квартири, оскільки вказане спростовується змістом письмових пояснень, наданих в ході розгляду справи, та наявністю позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визначення порядку користування квартирою.

При цьому, колегією суддів враховується, що подання зустрічного позову ОСОБА_6 ініційовано вже після звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з первісним позовом до нього.

Щодо доводів ОСОБА_6 відносно того, що відповідачі за зустрічним позовом не несуть витрат по утриманню вказаної квартири, колегія суддів зазначає, що це не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування. Натомість, позивач не позбавлений права звернутись до відповідачів з вимогою щодо стягнення частки понесених витрат, зокрема на утримання квартири в належному стані, за наявності належних та допустимих доказів понесення таких витрат.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазанчити, що при розгляді справ по суті такої категорії, необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року залишенню без змін.

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: