Провадження № 2/369/2117/21
23.11.2021 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Волчка А.Я.,
за участі секретаря Миголь А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стягнення грошових коштів, стягнення моральної шкоди, -
На виконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , що знаходиться на стадії будівництва ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 294 000 грн., дана обставина підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 .
23 листопада 2017 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 другу частини забезпечувального платежу за попереднім договором у сумі 302 018 грн. 17 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру.
Будинок мав бути спорудженим та введеним в експлуатацію в II кварталі 2018 року, але до жовтня 2020 року ОСОБА_2 умови попереднього договору не виконав.
У зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання попереднього договору позивач у вересні 2020 року змушений був звернутися за юридичною консультацією після якої йому стало відомо, що попередній договір купівлі-продажу квартири має ознаки недійсного правочину через його нікчемність.
Позивач вірив у добропорядність відповідача та надіявся на його юридичну обізнаність, оскільки укладення попереднього договору, а також передача коштів супроводжувалась приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюком Віктором Михайловичем.
У вересні 2020 року ОСОБА_1 направлена на адресу ОСОБА_2 претензія (повідомлення) щодо мирного врегулювання спору та повернення коштів, яка була залишена відповідачем без уваги.
Оскільки при укладенні попереднього договору про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна вимоги закону про нотаріальне посвідчення Договору сторонами не дотримані, то вказаний договір є нікчемним, тому необхідно застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з відповідача 596 018, грн. 70 коп.
Так як попередній договір є нікчемним, тому є всі підстави вважати, що відповідач безпідставно отримав кошти та користувався ними. За таких обставин підлягає застосуванню ч.2 ст.. 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В період з 01.12.2017 року по 01.10.2020 року інфляційні збитки становлять 103 317,88 грн., а 3% річних за період 01.12.2017 року по 01.10.2020 становлять 50 714,59 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 50 714, 59 грн (п`ятдесят тисяч сімсот чотирнадцять гривень п`ятдесят дев`ять копійок) - 3% річних та 103 317,88 грн. (сто три тисячі триста сімнадцять тисяч вісімдесят вісім гривень) - інфляційних втрат (збитків).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн (п`ятдесят тисяч гривень).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені при розгляді справи.
Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належний чином. Причин неявки суду не повідомлено.
За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи та зібрані в ній докази, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
На виконання умов даного попереднього договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , що знаходиться на стадії будівництва ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 294 000 грн. Дана обставина підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 , що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюк М.В. за реєстровим № 184.
23 листопада 2017 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 другу частини забезпечувального платежу за попереднім договором у сумі 302 018 грн. 17 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №1262 від 23 листопада 2017 року.
Відомості про подальше укладення основного договору купівлі-продажу у суду відсутні.
В силу статті 220 ЦПК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Стаття 627 ЦК України визначає що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Стаття 657 ЦК України передбачає що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК).
У свою чергу, статтею 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно п. 13 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Отже згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемний.
Стаття 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Стаття 216 ЦК України передбачає що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом…»; «…за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Враховуючи вищевикладене, оскільки при укладенні попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.07.2017 року вимоги закону про нотаріальне посвідчення Договору сторонами не дотримані, то вказаний договір є нікчемним, тому необхідно застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з відповідача на користь позивача 596 018, грн. 70 коп.
В той же час суд не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин вимог статті 625 ЦК України що стягнення з відповідача 3 % річних та індексу інфляції, оскільки між сторонами не виникало зобов`язальних правовідносин в силу того, що нікчемний правочин не створює юридичних наслідків.
Також відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного.
Відшкодування моральної шкоди гарантується ст. 23 ЦК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ч. 2 ст. 216 та ч. 2 ст. 230 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано моральної шкоди, вона підлягає відшкодуванню винною стороною; сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні моральну шкоду, що завдана у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до прецедентної практики (наприклад, рішення від 27.07.2004 у справі «Ромашов проти України») Європейським судом з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина, повинна відчути страждання (моральну шкоду) і сам лише факт правопорушення має своїм наслідком спричинення моральної шкоди.
Вирішуючи питання щодо наявності спричинення позивачу моральної шкоди та визначення розміру відшкодування, що підлягає стягненню на користь позивача, суд також враховує роз`яснення, наведені в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Судом не встановлено, а позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами, що йому завдано моральну шкоду укладенням нікчемного правочину, стороною якого він є, в результаті винних дій відповідача, тому відсутні правові підстави для відшкодування йому моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Згідно частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.
Відповідно та керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стягнення грошових коштів, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5960,19 грн. (п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят гривень та дев`ятнадцять копійок).
В решті вимог позову відмовити.
Інформація про сторін:
Позивач ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса проживання АДРЕСА_2 ;
Відповідач ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: А.Я. Волчко