Провадження №2/523/2912/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Єпутатова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмежено відповідальністю «СІЛЬПО», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Кабінет Міністрів України, Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання дій протиправними, притягнення осіб до відповідальності, скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання дій робітників відповідача ТОВ «Сільпо» протиправними та за дії робітників ТОВ «Сільпо» привести до відповідальності відповідача та його робітників, згідно законодавства, а саме згідно ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, позивач просить визнати вимоги Постанови КМУ і інших підзаконних правових актів, які намагаються регулювати обов`язки громадян, а також обмежувати їх свободу і права, такими, що не відповідають чинному законодавству, і мають негайно бути скасованими.

Позов обґрунтовано тим, що 23.08.2020 року в 20.15 годин, позивач зайшов в магазин «Сільпо» (м.Одеса, вул. Семена Палія, 72) де йому відмовили в реалізації товару на підставі відсутності медичної маски, не посилаючись на Закон, який, згідно ст.92 Конституції України, міг би на нього покласти цей обов`язок, а посилались лише на підзаконний акт Кабінету Міністрів України №500 від 17.06.2020 року і лист Мінекономіки.

Позивач зазначає, що відповідно до п.8 ч.1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року, саме заклад повинен забезпечувати відвідувачів захисними масками, і цей обов`язок чомусь КМУ зняв в постанові №392 від 20.05.2020 року, і не вказав хто повинен забезпечувати відвідувачів засобами індивідуального захисту.

Однак, відповідно до ст. Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» фінансування санітарних і протиепідемічних заходів, а також програм забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, інших програм, спрямованих на профілактику захворювань населення, здійснюється за рахунок державного і місцевих бюджетів, коштів підприємств, установ та організацій, а також позабюджетних коштів. Тобто, на засоби індивідуального захисту громадяни не зобов`язані витрачати кошти.

Крім того, носіння масок в громадських місцях може мати лише рекомендаційний характер, і є обов`язком лише для хворих чи бактеріоносіїв.

Стаття 20 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» порушення правил щодо карантину може стосуватись лише хворих інфікованих людей і тих хто є бактеріоносіями.

Позивач під час відвідування магазину «Сільпо» не був хворий, не мав симптомів хвороби і на зовнішній погляд був абсолютно здоровий, не доглядав за хворим.

Представник відповідача відзиву не надав.

Розгляд справи проводився в спрощеному провадженні з повідомленням сторін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлені про час, дату та місце його проведення належним чином.

Позивач 30.03.2021 року надав додаткові пояснення у справі з посиланням на положення ст.ст. 5, 19, 60, 64, 68, 117 Конституції України, пункт «й`ч.1 ст.40 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.5 Закону України «Про правовий режим надзвичайного стану». Зазначені пояснення приймаються судом та долучаються до справи, згідно ч.5 ст. 174 ЦПК України.

Також, позивач 30.03.2021 року надав заяву про уточнення позовних вимог, яка фактично є заявою про зміну предмету позову з визнання дій протиправними за відмову в обслуговуванні позивача без засобів індивідуального захисту, притягнення осіб до відповідальності, скасування постанов - на визнання дій протиправними за відмову у визнанні права на задоволення потреб у сфері обслуговування, відмову у вільному використанні електронних платіжних засобів, вільному виборі продукції та форми її оплати та зобов`язання вчинити певні дії.

До заяви про зміну предмету позову не додано доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву (ч.5 ст.49 ЦПК України), про що виніс ухвалу.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено:

Позивачем, на підтвердження обставин викладених у позовній заяві, надано фотовідображення працівників відповідача та тексту з неідентифікованого документу в невстановлений час та в невстановленому місці (а.с.5,6,7).

Позивачем визнано обставину, що він під час відвідування магазину «Сільпо» (м.Одеса, вул. Семена Палія, 72) був без засобів індивідуального захисту.

Також, позивач посилається на відео, які зберігаються за посиланням: https://drive.google.com/drive/folders/1rCHxok4GlToS8PRNYnnSOYEhOZSj83lK .

Відповідно до ч.7 ст. 85 ЦПК України у порядку, передбаченому цією статтею, суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може оглянути веб-сайт (сторінку), інші місця збереження даних в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту.

На підставі ч.7 ст. 85 ЦПК України, судом оглянуто 2 відео за посиланням:

https://drive.google.com/drive/folders/1rCHxok4GlToS8PRNYnnSOYEhOZSj83lK .

Встановлено їх зміст, а саме: відео зняті у невстановлений час, та в невстановленому місці. На відео особа, яка знімає відео, попереджає працівників супермаркета про відповідальність за порушення ними закону; зафіксована робота неідентифікованого супермаркета щодо купівлі-продажу фізичними особами товарів, на відеозаписі також не зафіксовано обличчя позивача, а тому достовірно встановити особу, яка здійснювала відеозапис, неможливо. Крім того особи яких знімали на відеозапис заявили що не дають згоду на знімання їх особи на відео.

Тому, наведені фото та відеозапис не приймається судом в якості доказу обставин позову.

Інших доказів відмови саме позивачеві працівниками ТОВ «Сільпо» (м.Одеса, вул. Семена Палія, 72) 23.08.2020 року в 20.15 годин, позивачем до матеріалів справи не надано.

Право кожного громадянина на охорону здоров`я та медичну допомогу встановлено статтею 49 Конституції України.

В статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року визначено, що карантин - це адміністративні та медико -санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Відповідно доч.1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Відповідно до п. 2-3.Розділу X «Прикінцеві положення» вказаного Закону № 1645-III тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб. За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641«Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 1 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.№ 211Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та від 20 травня 2020 р.№ 392Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Пунктом 10 зазначеної Постанови КМУ на території України на період дії карантину забороняється:

1) перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно;

Вказана норма, за висновками суду, не є обмеженням конституційних прав особи, є профілактичним заходом, затвердженим на виконанняст.29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", який має на меті захист життя і здоров`я інших людей, право на що гарантоване ст.ст.27,49 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідно до ч.1 ст. 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.

Судом встановлено, що постанови Кабінету Міністрів України, якими введено та продовжено карантин на території України, зокрема Постанова Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641«Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», офіційно опубліковані, а тому є чинними.

Якщо позивач вважає, що при прийнятті постанов КМУ про введення та продовження карантину на території України, порушено порядок їх прийняття, то відповідно до ч.8 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» може оскаржити їх до суду. Докази визнання позивачем наведених постанов КМУ незаконними в судовому порядку, суду не надані.

Крім того, у п.3.3 Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020у справі 1-14/2020 (230/20 за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України(конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», зазначено, що під час розгляду Конституційним Судом України цієї справи Кабінет Міністрів України постановою «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 17 червня 2020 року № 500 вніс зміни до назви Постанови № 392, пункту 3 Постанови № 392, виклавши його в новій редакції, абзац шостий пункту 6 Постанови № 392 виключив. Крім того, згідно з пунктом 2 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року № 641, пункти 2-8, 11, 12, 12-1-12-3, 13-16 Постанови № 392 визнано такими, що втратили чинність.

Враховуючи наведене, Конституційний Суд вказаним Рішенням закрив конституційне провадження у цій справі в частині відповідності Конституції України(конституційності) положень підпунктів 5, 6, 7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 Постанови № 392, пунктів 10, 17 Порядку згідно з пунктом 5 статті 62 Закону України «Про Конституційний Суд України» - у зв`язку з втратою чинності актом (його окремими положеннями), щодо якого порушено питання відповідності Конституції України.

Постановою головного державного санітарного лікаря України № 17 від 09.05.2020 затверджено Тимчасові рекомендації щодо організації протиепідемічних заходів при торгівлі продовольчими (окрім ринків) та непродовольчими товарами на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Ці Тимчасові рекомендації розроблені з метою протидії поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) під час торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами та повинні враховуватися суб`єктами господарювання з метою запобігання ускладненню епідемічної ситуації. Допуск відвідувачів та перебування у закладі дозволяється лише у респіраторі або захисній масці, так щоб були покриті ніс та рот.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно достатті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (частина першастатті 691 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 41-42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №331/5054/15-ц зроблено висновок, що «відповідно до частин першої і третьоїстатті 698 ЦК Україниза договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Отже, у законодавстві України щодо регулювання договору роздрібної купівлі-продажу встановлений пріоритет ЦК України перед актами законодавства про захист прав споживачів (див. постанову Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц (провадження № 61-28712св18) зроблено висновок по застосуванню частини третьої статті 698 ЦК України та вказано, що «законодавець встановив пріоритет ЦК України в регулюванні договору роздрібної купівлі-продажу; у випадку відсутності регулювання на рівні ЦК України застосовується законодавство про захист прав споживачів».

За договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частини перша третя статті 698 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм дозволяє стверджувати, що по своїй юридичній суті договір купівлі-продажу є імперативно оплатним. Сторони договору купівлі-продажу можуть домовитися про ціну або про спосіб її визначення, або ж буде застосовуватися механізм передбачений статтею 632 ЦК України.

За встановлених обставин справи, відсутні підстави стверджувати, що позивач та відповідач досягли згоди про укладення договору купівлі-продажу.

Крім того, згідно з частинами першою, другою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 5 цієї статті 633 Цивільного кодексу визначено, що Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Цивільного кодексу України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України №641 від 22 липня 2020 року встановлено правила перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті для усіх без виключення осіб із застосуванням засобів індивідуального захисту.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення вКонституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1.Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2ст. 13 ЦК України).

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність дискримінації позивача як споживача при відмові укласти договір купівлі-продажу через недотримання ним вимог, встановлених підзаконним нормативно-правовим актом.

Враховуючи те, що не знайшов підтвердження належними та допустимими доказами факт порушення прав та законних інтересів позивача, не доведено протиправність дій відповідачів, відсутні підстави для задоволення позовних вимог до відповідача ТОВ «Сільпо» про визнання їх дій протиправними.

Щодо позовних вимог про притягнення до відповідальності відповідача та його робітників, згідно законодавства, а саме згідно ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнання вимоги Постанови КМУ і інших підзаконних правових актів, які намагаються регулювати обов`язки громадян, а також обмежувати їх свободу і права, такими, що не відповідають чинному законодавству, і мають негайно бути скасованими.

ТОВ «Сільпо» не є належним відповідачем, так як не є суб`єктом публічного права.

На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі, з підстав не доведеності заявлених позовних вимог та обставин позову.

Судові витрати компенсуються відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 263-265, 274 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмежено відповідальністю «СІЛЬПО», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Кабінет Міністрів України, Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання дій протиправними, притягнення осіб до відповідальності, скасування постанов.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 09.04.2021 року.

Суддя