Ухвала

13 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 201/7557/19

провадження № 61-11509св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Міністерство юстиції України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року у складі судді Демидової С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заяву мотивував тим, що з 2009 року він страждав від переслідування за психіатричним ознаками, тричі проти власної волі опинявся у психіатричних закладах, що встановлено низкою судових рішень, які набрали законної сили, включно з рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2».

Відсутність належних заходів з боку державних органів щодо реабілітації заявника, невизнання обставин, встановлених судовими рішення, в тому числі рішенням Європейського суду з прав людини, змусила ОСОБА_1 звернутися до суду із заявою про встановлення факту, що він є жертвою психіатричних репресій.

Заяву про встановлення факту мотивовано тим, що заявник є жертвою порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Метою встановлення факту вказував, що це надасть йому, серед інших прав, право на отримання політичного притулку. Крім того, метою зазначав отримання встановленого пунктом 5 статті 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права та пунктом 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод права на компенсацію.

15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав уточнену заяву, в якій вказав, що вимога його заяви може бути належно задоволена судом щонайменше чотирьома мовленнєвими засобами:

«заявник є жертвою застосування до нього психіатричних репресій»;

«заявник є потерпілим від застосування до нього психіатричних репресій»;

«заявник є жертвою застосування до нього психіатричного переслідування»;

«заявник є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 жовтня

2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на:

постанову Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 жовтня 2017 року у справі № 201/14962/17,

постанову Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року у справі № 203/4555/17,;

постанову Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 січня 2018 року у справі №201/159/18,;

постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2018 року у справі № 206/5058/18,;

постанову Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 11 червня 2019 року у справі № 206/2347/19,;

рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 13 серпня 2012 року у справі № 436/5194/12, які підтверджують обґрунтованість доводів заявника стосовно його незаконної примусової госпіталізації та незаконного перебування в психіатричних лікарнях,.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 до суду подано заяву про пом`якшення та уточнення вимог у справі № 201/7557/19. У цій заяві зазначено, що заявлена вимога про встановлення факту того, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричних репресій, є незвичною і незрозумілою для українських правників. Тому ОСОБА_1 вказав, що ця вимога може бути задоволена судом щонайменше чотирма мовленнєвими засобами: а) що заявник з жертвою застосування до нього психіатричних репресій; б) заявник є потерпілим від застосування до нього психіатричних репресій; в) заявник є жертвою застосування до нього психіатричного переслідування; г) заявник є потерпілим від застування до нього психіатричного переслідування.

Вимоги заявника задоволені встановленням факту того, що ОСОБА_1

є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування, та

є однією із пред`явлених в уточненій заяві на вибір суду різновидом вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 жовтня

2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, залишено без задоволення.

Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 не довів, що зазначені ним факти мають юридичне значення, тобто від їх встановлення залежить виникнення, зміна або припинення певних прав заявника, а суд першої інстанції не врахував, що факти незаконних примусових госпіталізацій і тримання заявника у психіатричній лікарні встановлені судовими рішеннями національних судів та рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2».

Крім того, встановивши, що відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, з відповідними змінами та доповненнями, до компетенції Міністерства юстиції України не відноситься вирішення питання щодо отримання заявником, який є громадянином України, політичного притулку; беручи до уваги те, що заявник не обґрунтував і не довів, що факти, які він просить встановити, можуть вплинути на права та обов`язки Міністерства юстиції України, апеляційний суд дійшов висновку Міністерство юстиції України є неналежною заінтересованою особою у справі, яка розглядається в порядку окремого провадження.

Аргументи учасників справи

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, з урахуванням уточнення касаційної скарги від 30 серпня 2020 року, просить скасувати додаткове рішення Жовтневого районного суду від 17 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, змінити рішення Жовтневого районного суду від 23 жовтня 2019 року, зазначивши у постанові касаційного суду про задоволення позовної вимоги в первинній її редакції.

Касаційна скарга, з урахуванням клопотання ОСОБА_1 від 30 серпня 2020 року, мотивована тим, що додаткове рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з порушенням процесуального та неправильним застосуванням матеріального права, а також суперечать висновкам, викладеним у рішеннях Верховного суду та Європейського суду з прав людини. Одночасно суди порушили фундаментальні мовленнєві принципи, в першу чергу, щодо синонімів, і загальні засади логіки в частині заборони на зміну тези та принципу тотожності.

Суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 квітня 2020 року у справі № 203/60/18, від 12 лютого 2020 у справі

№ 201/17000/17 та ухвалі від 15 січня 2020 року у справі № 207/1024/19. Заявник вказує про те, що у цих судових рішеннях касаційний суди дійшли висновку, що правовідносини між державою та заявником щодо компенсації за незаконне позбавлення свободи, зокрема, при доправлення заявника до психіатричних закладів, врегульовані саме статтею 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права та статтею 5 Конвенції, на які в первинній заяві містяться посилання й реалізація наданих якими гарантій є метою встановлення факту.

Рішеннями Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року, від

26 лютого 2015 року та від 06 грудня 2018 року відповідно до статей 34, 35 Конвенції заявника визнано жертвою порушення конвенційних прав, зокрема рішенням від 26 лютого 2015 року - жертвою порушення прав на свободу триманням у психіатричному закладі.

Оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням статей 10, 82 ЦПК України. Мовленнєве порушення щодо синонімів є одночасно порушенням вимог частин першої, третьої статті 13 ЦПК України щодо меж судового розгляду та прав заявника самостійно розпоряджатися своєю вимогою, тобто можливість визначення одного й того самого різними лексичними засобами жодним чином не змінює явище, що номінується.

Суди попередніх інстанцій помилково здійснили перетворення однієї вимоги на чотири. При цьому обґрунтування оскарженої постанови від 04 червня 2020 року суперечить власним зазначенням стосовно отримання притулку, оскільки виїзд заявника за межі України для отримання притулку можливий у будь-який час,

а встановлення українським судом факту, що заявник є жертвою психіатричних репресій очевидно значно підвищує шанси на надання такого притулку відповідним органом іншої держави.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі

№ 203/60/18 вказано на необхідність застосування у подібних відносинах статті 53 Конвенції й недостатність справедливої сатисфакції, яка присуджена рішенням Європейського суду з прав людини, для належної та повної компенсації за позбавлення свободи. У оскарженій постанові апеляційний суд дійшов суперечливого висновку щодо того ж рішення Європейського суду з прав людини відносно той самої особи та того ж різновиду компенсації.

На думку особи, яка подала касаційну скаргу, те, що предмет у цій справі дещо інший (не грошове стягнення), ніж у справі № 203/60/18 (визнання фактів), не впливає на зміст статті 53 Конвенції.

У листопаді 2020 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява, в якій він просив під час розгляду касаційної скарги врахувати обставину, яка підтверджує помилковість оскаржених судових рішень, а саме факт внесення 05 листопада 2020 року Кабінетом Міністрів України до Верховної Ради України законопроекту

№ 4326. У пояснювальній записці до цього законопроекту та додатку до неї вказано про необхідність ухвалення відповідного закону для виконання рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2». Така позиція Уряду України спростовує висновки оскаржених судових рішень щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини. Комітетом Міністрів Ради Європи (єдина інституція, яка має повноваження встановлювати факт виконання рішень Європейського суду з прав людини) рішення від 22 листопада 2007 у справі «Заїченко проти України» віднесено до групи справ «Жовнир/Іванов/Бурмич та інші проти України», рішення у яких Комітет Міністрів Ради Європи визнає досі не виконаними. Цей факт також спростовує правову позицію заінтересованої особи у справі № 201/7557/19 та мотиви оскаржених судових рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2020 рокувідкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі Верховного Суду від 22 вересня 2020 рокузазначено, що: у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду) як на підставу оскарження судових рішень.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними

є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У справі, що переглядається, позивач звернувся з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (зокрема, що «він є жертвою застосування до нього психіатричних репресій»; та/або «він є потерпілим від застосування до нього психіатричних репресій»; та/або «він є жертвою застосування до нього психіатричного переслідування»; та/або «що він є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування»). Вказував, що з 2009 року він страждав від переслідування за психіатричним ознаками, що встановлено низкою судових рішень, які набрали законної сили, включно з рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2». Метою встановлення факту зазначав, що це надасть йому, серед інших прав, право на отримання політичного притулку. Крім того, метою зазначав отримання встановленого пунктом 5 статті 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права та пунктом 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод права на компенсацію. Встановлені фактичні обставини: з 2009 року заявник тричі проти власної волі перебував у психіатричних закладах. Це встановлено судовими рішеннями національних судів, які набрали законної сили, а також рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2».

У справі № 203/60/18 заявник звернувся до суду із заявою про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним затриманням. Посилаючись на приписи статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, керуючись вимогами статей 7, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також статтю 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», заявник просив компенсувати йому моральну шкоду в сумі 165 000,00 грн та зарахувати до його пенсійного стажу один день незаконного позбавлення волі у трикратному розмірі. Надалі заявник збільшив розмір відшкодування моральної шкоди до 825 000,00 грн, обґрунтувавши це негативними наслідками, що настали у подальшому. Встановлені фактичні обставини: 23 липня 2009 року заявника було незаконно затримано у місті Дніпропетровську співробітниками міліції. Факт затримання, а також його незаконний характер підтверджено рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року, а також постановою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року. Висновок суду касаційної інстанції: незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі, а суму відшкодування у розмірі 165 000,00 грн суди визнали достатньою та справедливою. Право громадянина на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним затриманням, гарантоване статтями 1, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не може обмежуватися отриманням відшкодування як потерпілим від допущеного Україною порушення прав, викладених у Конвенції, оскільки виплата вказаних відшкодувань є різними видами відповідальності держави за незаконне затримання особи.

У справі № 201/17000/17 заявник звернувся до суду із заявою до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди. Заявник зазначав, що у зв`язку з незаконним затриманням та протиправною поведінкою співробітників правоохоронних органів, примусовою госпіталізацією у психіатричний заклад було порушено його конституційні права, спричинено матеріальну шкоду та моральні страждання. Вказував, що матеріальна шкода від таких дій становить 10 000,00 дол. США і 3 500,00 грн, які були вкрадені з його помешкання одразу після його затримання, а з урахуванням вимог статті 625 ЦК України, 3 % річних та інфляційні витрати, вона відповідно склала 12 667,70 дол. США і 10 000,00 грн. На відшкодування моральної шкоди просив суд стягнути з держави 15 000,00 євро або 466 650,00 грн за курсом Національного банку України. Посилаючись на те, що йому спричинено значну матеріальну шкоду та моральні страждання, заявник просив суд, враховуючи тяжкість та незворотність наслідків, стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь у рахунок відшкодування майнової шкоди 12 667,70 дол. США та 467 650,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Встановлені фактичні обставини: 14 вересня 2009 року заявника було незаконно затримано співробітниками міліції. Факт затримання, а також його незаконний характер підтверджено постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 жовтня 2017 року у справі № 201/14962/17. Висновок суду касаційної інстанції: незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі, а суму відшкодування у розмірі 30 000,00 грн суд апеляційної інстанції правильно визнав достатньою та справедливою.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду від22 квітня 2020 року у справі № 203/60/18 (провадження

№ 61-22349св19) та від 12 лютого 2020 у справі № 201/17000/17

(провадження № 61-21131св19), на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається (неоднаковий предмет вимог та різне матеріально-правове регулювання).

Крім того, ухвала Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 207/1024/19 (провадження № 61-21206ск19) не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на указану ухвалу Верховного Суду не могло бути підставою касаційного оскарження, і касаційне провадження слід закрити і в цій частині.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у вищезазначених постановах Верховного Суду та на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що є предметом касаційного розгляду, колегія суддів доходить висновку про необхідність закриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Посилання ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду не могло бути підставою касаційного оскарження, тому касаційне провадження і в цій частині підлягає закриттю.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження в справі №201/7557/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Крат