Номер провадження: 22-ц/813/4113/21
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

заявник Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурка В`ячеслав Вікторович,

стягувач ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2020 року у складі судді Маломуж А.І.,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурка В.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 , посилаючись на те, що на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження АСВП №60904727 з примусового виконання виконавчого листа №520/10960/15-ц від 21.08.2017, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики від 26.09.2014 у розмірі 205 251 грн, що згідно з курсом НБУ станом на 30.07.2015 еквівалентно 9300 доларів США, проте, добровільно судове рішення не виконано.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.07.2020 подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 задоволено.

Не погодившись з зазначеною ухвалою суду ОСОБА_2 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не звернув уваги на те, що приватний виконавець долучив до подання листи №1547 і 1549 від 17.12.2019, на яких ОСОБА_2 зазначено, що 04.02.2020 особисто від нього отримала постанову про відкриття виконавчого провадження, а акти на які посилається виконавець складені 18.12.2019 та 22.01.2020 (листи №1547 і 1549 від 17.12.2019 знаходяться в матеріалах справи). Апелянт зазначила, що перебуваючи на особистому прийомі у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. 04.02.2020 підтвердила наявність заборгованості та повідомила, що періодично виїжджає за кордон, а саме до Польщі на заробітки і погодила з ним графік погашення заборгованості. Постановляючи ухвалу, суд не звернув увагу те, що відповідно відповіді із Пенсійного фонду України боржник не отримує пенсію, у зв`язку з тим що не досяг пенсійного віку, на території України не працевлаштований, отже вимушений періодично виїжджати за кордон виключно з ціллю заробити кошти на проживання, а обмеження в праві виїзду позбавило можливості заробляти на прожиття.

У відзиві на апеляційну скаргу Приватний виконавець просив суд відмовити апелянту в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі з огляду на таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України "Про виконавче провадження".

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 441 ЦПК України передбачено, зокрема, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом". Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, в тому числі, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань.

Судом встановлено, що 13.03.2017 рішенням Київського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 205251 грн., що згідно з курсом НБУ станом на 30.07.2015 еквівалентно 9300 дол. США. та судовий збір у розмірі 2052,51 грн.

21.08.2017 на виконання вказаного судового рішення Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист.

Приватним виконавцем Качуркою В.В. 17.12.2019 постановою відкрито виконавче провадження за виконавчим листом та зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно, попереджено його про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Також 17.12.2019 постановою приватного виконавця про арешт майна боржника накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 в межах суми стягнення.

17.12.2019 на адресу місця реєстрації боржника приватним виконавцем направлено вказані постанови.

18.12.2019 приватним виконавцем складено акт про те, що виходом за адресою реєстрації боржника: АДРЕСА_1 , боржника не виявлено, на стук у двері на вимогу виконавця ніхто не відреагував, виклик приватного виконавця залишено в дверях.

22.01.2020 приватним виконавцем повторно складено акт про те, що виходом за адресою реєстрації боржника: АДРЕСА_1 , боржника не виявлено, на стук у двері на вимогу виконавця ніхто не відреагував, виклик приватного виконавця залишено в дверях.

Згідно відповіді, яка надійшла із Пенсійного фонду України, на запит виконавця від 17.01.2020 щодо місця роботи боржника, ОСОБА_2 не значиться.

Відповідно до відповіді Державної фіскальної служби України ОСОБА_2 на обліку в органах ДФС не перебуває.

За даними інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_2 нерухоме майно, яке б належало їй на праві власності не значиться.

Згідно відповіді МВС України у боржника ОСОБА_2 відсутні зареєстровані за нею транспортні засоби.

Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано відповідь від 30.01.2020 на запит приватного виконавця про те, що боржник ОСОБА_2 неодноразово перетинала Державний кордон України.

04.02.2020 ОСОБА_2 наручно отримала від приватного виконавця копію постанови про відкриття виконавчого провадження.

Також 04.02.2020 ОСОБА_2 заповнила декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи в якій вказала про те, що не має постійного місця проживання, місце реєстрації: АДРЕСА_1 . Також зазначила, що офіційного місця роботи не має, рухоме, нерухоме майно, активи в банках, цінні папери відсутнє.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

В листі Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» від 01.02.2013 викладено правову позицію стосовно того, що на момент звернення до суду з таким поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження, а поняття «ухилення від виконання зобов`язань», варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок повністю або частково у нього є реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

В суді апеляційної інстанції апелянт зазначила, що не працює, постійного місця проживання не має, проте зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , при цьому вказала, що за вказаною адресою знаходиться тимчасово, а обмеження у праві виїзду за межі кордону позбавить її можливості виїжджати за кордон на заробітки. Пояснила, що часто виїжджає до Польщі та офіційно там працевлаштована, однак доказів того суду не надала, тому суд побавлений можливості пересвідчитися в тому, що причиною подорожей є робота.

Також відсутність постійного місця проживання унеможливлює можливість перевірки приватним виконавцем факту відсутності будь якого майна, за рахунок якого можна погасити борг, а також здійснити дії щодо виконання виконавчого листа, в свою чергу, факт відсутності боржника за зареєстрованим місцем проживання не спростовано. Така бездіяльність доводить факт ухилення боржника від виконання рішення суду.

Та обставина, що ОСОБА_2 здійснено три платежі (05.02.2020, 15.05.2020, 30.06.2020) за виконавчим провадженням, яке відкрито в грудні 2019 року, не доводить факт добровільного виконання обов`язку, покладеного на неї рішенням суду, оскільки розстрочка боржнику не надавалася, графік погашення заборгованості з приватним виконавцем не узгоджувався.

Станом на дату звернення виконавця до суду з поданням (14.07.2020) боржником борг, присуджений за рішенням суду від 13.03.2017, не погашено.

Враховуючи, що у боржника відсутнє будь-яке майно, постійне місце проживання, а також відомості щодо місця роботи, наявні підстави вважати, що боржник має можливість залишати межі кордону України з метою невиконання вимог виконавчого листа, що унеможливить виконання рішення суду.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 12.04.2021.

Головуючий:

Судді: