Ухвала

07 квітня 2021 року

місто Київ

справа № 583/1603/20

провадження № 61-5337ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у цивільній справі за позовомОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання неправомірними дій щодо нарахування та списання відсотків, стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у травні2020 року звернулася до суду з позовом про визнання протиправними дій Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») щодо оформлення на ім`я позивача кредитів через сервіси «Приват24», нарахування та списання відсотків та комісій за користування такими кредитами, невжиття заходів щодо негайного відновлення залишку коштів на рахунку № НОМЕР_1 до стану, у якому він був перед виконанням несанкціонованих операцій; стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача грошових коштів у розмірі 7 994, 35 грн, відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 453, 75 грн, 3 % річних у розмірі 89, 97 грн, інфляційних втрат у розмірі 103, 92 грн, разом - 8 641, 99 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2020 року позов в частині стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 453, 75 грн, 3 % річних у розмірі 89, 97 грн, інфляційних втрат у розмірі 103, 92 грн залишено без розгляду.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, позов задоволено.

Визнано неправомірними дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо оформлення на ім`я ОСОБА_1 кредитів через сервіси Приват24, нарахування та списання відсотків та комісій за користування такими кредитами, невжиття заходів щодо негайного відновлення залишку коштів на рахунку № НОМЕР_1

ОСОБА_1. Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у розмірі 7 994, 35 грн.

Здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції не встановив, що позивач вчиняла розпорядження щодо списання/перерахунку коштів та вчиняла будь-які інші дії, що могли призвести до списання грошових коштів з її рахунку. Після несанкціонованої транзакції позивач повідомила відповідача про вчинені неналежні перекази та заявила клопотання про блокування рахунку, що було здійснено. За заявою позивача про вчинене кримінальне правопорушення уповноваженими особами Охтирського Відділу поліції внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення за частиною першою статті 185 КК України.

Суд першої інстанції врахував, що при виявленні несанкціонованого використання карткового рахунку позивач повідомила банк, тобто виконала вимоги розділу VI Положення про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, за змістом якого користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувались користувачем.

Отже, позивач умови договору про обслуговування карткового рахунку не порушувала, натомість відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку, що сприяло незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою.

Суд апеляційної інстанції додатково встановив, що банком частково визнано факт несанкціонованого списання коштів з рахунку позивача і повернуто кошти у загальній сумі 2 499, 00 грн (663+1836), тому інші операції, проведені за рахунком позивача у період з 23:22 години 18 грудня 2018 року до 09:11 години 19 грудня 2018 року, можна вважати такими, що не були оформлені позивачем, а отже не можуть обраховуватися борговими зобов`язаннями останньої.

За наведених обставини, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок про наявність підстав для задоволення позову.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 30 березня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі незначної складності та з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Щодо оцінки судового рішення, яке оскаржується учасником справи, до категорії тих, що підлягають касаційному оскарженню

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня 2021 року - 2 270, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є немайнові вимоги про визнання неправомірними дії щодо нарахування та списання відсотків, а також майнові вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 7 994, 35 грн.

Ціна позову у справі складає 7 994, 35 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270, 00 грн х 250 = 567 500, 00 грн).

Також відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Крім того, Охтирський міськрайонний суд Сумської області, відкриваючи провадження у справі, визначив, що ця справа є малозначною, розгляд справи має відбутися за правилами спрощеного позовного провадження.

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 7 994, 35 грн та є незначної складності, судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Щодо наявності винятків для допуску оскарження судового рішення у малозначній справі

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на підпункти а, в пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не зазначає та не обґрунтовує у чому полягає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики та виняткове значення для заявника. Такі доводи викладено заявником формально без належного обґрунтування. Вочевидь, непогодження заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

З огляду на наведені доводи, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

При цьому Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості

(«Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії»

(Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України»

(Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у справі незначної складності та з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання неправомірними дій щодо нарахування та списання відсотків, стягнення грошових коштів, за касаційною скаргоюАкціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко