провадження № 22-ц/824/4037/2021
головуючий у суді І інстанції Батрин О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Немудрої Ю.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів.

Позовні вимоги з урахуванням змінених позовних вимог від 10 липня 2019 року мотивовані тим, що 01 березня 2012 року між сторонами у Кримському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір №SАМDN5638, внесок «Стандарт 60 міс.», зі строком на 60 місяців, з нарахуванням 18% річних, cума вкладу позивача становить 741 523,00 грн. 18 вересня 2014 року між позивачем та автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» укладений договір уступки прав (вимог) №46/39, відповідно до умов якого позивач частково відступила право вимоги за договором банківського вкладу №SАМDN5638 від 01 березня 2012 року на суму 183 786,40 грн.

З урахуванням невиконання відповідачем починаючи з березня 2014 року зобов`язань за депозитним договором в частині сплати відсотків та повернення суми вкладу позивач просила стягнути з відповідача суму вкладу у розмірі 569073,16 грн, 257192,75 відсотків за вкладом, 12494,29 грн суми трьох % річних та 133623,75 грн інфляційних втрат.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача задоволено частково.

Стягнено з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 569 073 грн 16 коп., відсотки у розмірі 257 192 грн 75 коп., 3% річних у розмірі 10 176 грн 03 коп. та інфляційні втрати у розмірі 99 445 грн 78 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнено з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 8 000 грн та на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 352 грн 40 коп.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник АТ КБ "Приватбанк" за довіреністю Бригинець А.А. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що через карантинні обмеження пов`язані з розповсюдженням коронавірусної інфекції, представником АТ КБ "Приватбанк" було заявлено клопотання в судовому засіданні про перенесення розгляду справи по суті для можливості надання відповідачем доказів, а саме: засвідченого витягу з електронного додатку №1 до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та довідку АТ КБ "Приватбанк" про підтвердження факту виконання банком зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ "ФК ФІНІЛОН" грошових коштів ОСОБА_1 на підтвердження факту переведення боргу за депозитним договором, який є предметом спору на іншу юридичну особу ТОВ "ФК ФІНІЛОН".

Тому вказує на відсутність обов`язку у банку з 17 листопада 2014 року щодо повернення позивачу коштів за договором банківського вкладу №SАМDN5638 від 01 березня 2012 року, оскільки ще у 2014 році відповідачем було переведено борг за вказаним депозитним договором на іншу юридичну особу, а саме ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», що підтверджується наданими до апеляційної скарги доказами.

Крім того, у доводах апеляційної скарги указує на помилковість розрахунків, які суд безпідставно визнав обґрунтованими, оскільки відсотки, 3% річних та інфляційні втрати нараховані на суму заборгованості 569073,16 грн, у той час, як правильна сума боргу є 557736,60 грн.

Також зазначає, що нарахування 3% річних, інфляційних втрат у зв`язку із невиконанням зобов`язань за договором у період з 02 квітня 2014 року по 21 липня 2017 року є безпідставними, оскільки у вказаний період позивач не зверталась із вимогою повернути вклад, а відтак у відповідача не виникав обов`язок повернути такі грошові кошти, що свідчить про відсутність будь-якого прострочення виконання зобов`язання та неможливість застосування ст. 625 ЦК України.

Не погоджується також із періодом нарахування 3 % річних та інфляційних втрати без застосування строку позовної давності до даних вимог, про які було заявлено відповідачем, оскільки судом першої інстанції стягнуто суму за 1095 днів (три роки) з 28 липня 2014 року по 27 липня 2017 року, в той час як заява про повернення коштів була подана 21 липня 2017 року, тому період нарахування повинен складати не більш як три роки від дати звернення до суду з позовом.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник АТ КБ "Приватбанк" також вказує, що суд першої інстанції частково задовольнивши позовні вимоги не здійснив розподіл судового збору з урахуванням пропорційності задоволених вимог та стягнув судовий збір з банку у повному розмірі 8000 грн.

12 лютого 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Іванчика П.В., в якому він просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі з тих підстав, що 17 листопада 2014 року банком укладено договір з ТОВ ФК «Фінілон» по уступку боргу, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника - ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.

У судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - Бригинець А.А. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Іванчик П.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи спір у цій справі суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами спору виникли правовідносини на підставі укладеного між сторонами депозитного договору, який не виконується відповідачем в частині виплати відсотків та повернення суми вкладу, а відтак визнав доведеними підстави для стягнення заборгованості. Судом першої інстанції відхилено заперечення відповідача про укладення ним договору про уступку боргу іншій особі, оскільки ним не доведено отримання згоди на це від позивача та не надані докази на підтвердження указаних обставин у встановленому процесуальним законом порядку. Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачем не було виконано грошове зобов`язання щодо нарахування процентів за користуванням вкладу в обумовлені строки, позивач має право на стягнення 3% річних від простроченої суми з урахуванням заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності лише за період з 28 липня 2014 року по 27 липня 2017 року у розмірі 10 176 грн 03 коп. (10970,48 х 3% / 365 днів х 1095 днів) та інфляційні втрати за вказаний період з урахуванням індексу інфляції станом на 27 липня 2017 року у розмірі 99 445 грн 78 коп.

Погоджуючись в цілому з висновками суду першої інстанції колегія апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни рішення в частині періоду, за який слід стягнути нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України суми 3% річних та інфляційних нарахувань.

Так, судом встановлено, що 01 березня 2012 року між сторонами укладено у Кримському відділенні ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» депозитний договір у виді заяви №SАМDN5638 на оформлення вкладу «Стандарт, 60 міс.» (далі по тексту депозитний договір), зі строком на 60 місяців до 01 березня 2017 року включно, з нарахуванням 18% річних, із cумою вкладу позивача у розмірі 741 523 грн та з можливістю його пролонгації. Відповідно до умов цього договору відповідач відкрив позивачу особистий рахунок (а.с. 22).

У виконання вказаного договору позивачем внесено на рахунок банку 741 523 грн, що не заперечується відповідачем та підтверджено квитанцією №350343842 Tr.NCAGRAGR01319 від 01 березня 2012 року (а.с. 23).

Оригінали квитанції та заяви № SАМDN5638 на оформлення вкладу «Стандарт, 60 міс.» були оглянуті судом першої інстанції у судовому засіданні, про що зазначено у оскаржуваному рішенні та не спростовано сторонами.

Судом першої інстанції також було враховано, що позивачу відкрито рахунок, про залишок коштів на якому та нарахованих відсотків позивач може дізнатися за допомогою системи Internet Banking Приват24 дистанційного обслуговування клієнтів, офіційного каналу зв`язку (обміну інформацією) між банком та клієнтом відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг (вказано зокрема заяву на оформлення вкладу), що за своєю природою відповідає даним електронної ощадної книжки, тому суд дійшов правильного висновку, що мало місце укладення договору банківського вкладу від 01 березня 2012 року, оскільки підтверджено факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок позивачем, а також дотриманні вимоги, передбачені законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Заперечуючи проти вимог позову відповідач у доводах апеляційної скарги посилається на ту обставину, що він не є належним відповідачем у вказаній справі за зобов`язаннями стосовно депозитного договору, що є предметом цього спору, оскільки ним за договором б/н від 17 листопада 2014 року було переведено борг на ТОВ ФК "Фінілон", тому саме воно є належним відповідачем у справі.

Однак з такими доводами апеляційної скарги погодитись не можна, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Умовами депозитного договору не передбачено можливості заміни боржника незалежно від волі кредитора. Матеріали справи також не містять доказів надання позивачем, як кредитором за депозитним договором, згоди на переведення боргу до нового боржника.

Відповідно до ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу, згідно із положеннями якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Оскільки договір депозиту укладено у письмовій формі, тому форма правочину щодо зміни боржника у зобов`язанні шляхом переведення боргу також мала бути укладена у письмовій формі та скріплена підписом позивача.

Не надання доказів укладення між сторонами цього спору у встановленому порядку та формі договору про переведення боргу на іншу особу або згоди позивача на переведення боргу іншій особі є підставою для відхилення його доводів про неналежність його як відповідача у цій справі.

Крім того, у відзиві на позовну заяву, яка отримана судом першої інстанції у жовтні 2019 року відповідач указані обставини не заявляв, а у підтвердження указаних заперечень відповідачем лише у червні 2020 року були надані відповідні докази, які судом першої інстанції не були прийняті до уваги та розгляду, оскільки такі докази були подані з порушенням установлених процесуальним законом порядку та строків.

З урахуванням наведеного судом першої інстанції було правильно встановлено, що між сторонами виникли та існують на час розгляду спору правовідносини, які регулюються положеннями параграфу 3 ЦК про банківський вклад.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно з ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до умов укладеного між сторонами депозитного договору виплата нарахованих відсотків здійснюється щомісячно.

Відповідно до ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.

Оскільки у депозитному договорі, який є предметом цього спору, указано про щомісячні зобов`язання, однак не вказане конкретне число місяця, тому з урахуванням положень ст. 254 ЦК України такий строк спливає в останній день місяця.

Як убачається із матеріалів справи, не спростовано відповідачем, а тому правильно встановлено судом першої інстанції, що відповідач припинив нарахування та сплату відсотків за вкладом у березні 2014 року.

Судом також встановлено, та не спростовано доводами апеляційної скарги, що 19 липня 2017 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про розірвання депозитного договору та повернення вкладу та нарахування відсотків, яка була отримана відповідачем 21 липня 2017 року.

Така вимога була направлена позивачем після закінчення цілого строку дії депозитного договору, тому невиплачені проценти за договором підлягають нарахуванню із розрахунку 18% річних за цілий термін вкладу по лютий місяць 2017 року включно.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення розміру вкладу, на який нараховані проценти за вкладом, колегія апеляційного суду керується наступним.

Як убачається з матеріалів справи, 18 вересня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» укладено договір уступки прав (вимог) №46/39, відповідно до умов якого позивачем було здійснено часткове відступлення прав вимог за договором банківського вкладу № SАМDN5638 від 01 березня 2012 року на суму 183 786, 40 грн.

Відповідно до п. 1.4 указаного договору право вимоги перейшло до цесіонарія у тому обсязі і на тих умовах, які існували на 21 квітня 2014 року, включно з правом вимоги повернення суми вкладу (грошових коштів на банківському рахунку), процентів за вкладом, а також право вимоги виплати сум у відшкодування шкоди та/чи неустойки, відсотків за користування чужими коштами.

Відповідно до вимог ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Отже, за договором уступки прав вимоги позивачем були уступлені права вимоги щодо існуючої станом на 21 квітня 2014 року заборгованості за невиплачені у березні відсотки у сумі 11336,16 грн та частина вкладу, у зв`язку з чим сума боргу, а саме вкладу, підлягає зменшенню до розміру 569073,16 грн (741523 грн (сума вкладу)+ 11336,16 грн (заборгованість за процентами за березень 2014 року)-183786 грн (відступлена сума боргу).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо необхідності зменшення суми вкладу на 183786 грн без урахування права відступлення заборгованості за процентами за березень місяць 2014 року є безпідставні.

З урахуванням несплати відсотків починаючи з березня 2014 року, з відповідача підлягають до стягнення відсотки за договором банківського вкладу за період по лютий 2017 року включно (закінчення строку депозитного вкладу) з розрахунку 18% річних за цілий термін відповідно до умов договору та відповідно до наданого позивачем розрахунку.

Оскільки у суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності, проценти за вкладом підлягають стягненню за три роки. Так як позов було заявлено у вересні 2017 року, позивачем до стягнення заявлені проценти, що нараховані з вересня 2014 року по лютий 2017 року, а відтак у межах дії депозитного договору та трирічного строку позовної давності на загальну суму 257192,75 грн, що було правильно встановлено судом першої інстанції. Тому підстави для зміни чи скасування рішення в частині задоволених вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суми вкладу у розмірі 569 073 грн 16 коп. та відсотків у розмірі 257 192 грн 75 коп. відсутні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправомірного нарахування передбачених ст. 625 ЦК України суми 3% річних та інфляційних нарахувань на суму вкладу у період, коли позивач не вимагала його повернення, а відтак було відсутнє прострочення, колегія апеляційного суду визнала їх безпідставними, оскільки позивачем нараховані відповідні суми не на вклад, а на відсотки, сплата яких була обумовлена щомісячно. Тому кожного місяця боржник повинен був нараховувати та сплачувати відсотки за депозитним вкладом, а у разі не сплати виникало прострочення зобов`язання.

Разом з тим, колегія визнала обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо необхідності зміни розміру нарахованих суми інфляційних нарахувань та суми 3% річних у межах строків позовної давності.

Так, судом першої інстанції з урахуванням заяви про застосування строків позовної давності відповідні суми були перераховані за період з 28.07.2014 року по 27.07.2017 року у розмірі 10 176 грн 03 коп. (10970,48 х 3% / 365 днів х 1095 днів) щодо 3% річних та інфляційні втрати за вказаний період з урахуванням індексу інфляції станом на 27.07.2017 року у розмірі 99 445 грн 78 коп. Однак підстави нарахування указаних сум за період з 02 лютого 2017 року по 27 липня 2017 року поза межами позовних вимог відсутні.

Крім того, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 у справі № 756/9094/15 (провадження № 61-47455св18)

Таким чином, нараховані згідно із ст. 625 ЦК України суми підлягають стягненню за три роки, що передують зверненню з позовом, а саме з 06 вересня 2014 року по 28 лютого 2017 року у межах позовних вимог, що складає 6 629,98 грн суми 3 % річних та 78 387, 52 грн інфляційних втрат.

За таких обставин, оскаржуване рішення підлягає зміні у відповідній частині згідно із ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року змінити в частині розміру нарахованих до стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та розподілу судового збору виклавши резолютивну частину рішення в цій частині у наступній редакції.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) суму 3 % річних у розмірі 6 629 (шість тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн 98 коп. та інфляційні втрати у розмірі 78 387 (сімдесят вісім тисяч триста вісімдесят сім) грн 52 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 699 (шістсот дев`яносто дев`ять) грн 20 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба