Ухвала

05 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 727/2282/20

провадження № 61-4087ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 242 518,08 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 грудня 2014 року стягнуто з відповідачів на користь позивача борг за кредитним договором від 31 жовтня 2005 року № 2870 у розмірі 231 032,26 грн.

Зважаючи на зазначене позивач вважав, що у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, у нього виникло право на стягнення відсотків та інфляційних втрат відповідно до правил статті 625 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі 21 096,78 грн, з яких: 14 606,26 грн - заборгованість за відсотками за період з 01 березня 2017 року до 02 травня 2018 року, нараховані на тіло кредиту, та 6 490,52 грн - інфляційні втрати за період з березня 2017 року до квітня 2018 року на всю суму заборгованості, визначену рішенням суду.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 02 лютого 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення відсотків, які нараховані на тіло кредиту за період з 02 лютого 2014 року до 28 лютого 2017 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції вказаної постанови.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат за період з 01 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року скасовано.

Позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за період з 01 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» інфляційні втрати за період з 01 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року в розмірі 119 217,70 грн. В іншій частині оскаржуване судове рішення залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У березні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи», в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідачів 24 відсотків річних за період з 02 лютого 2014 року до 28 лютого 2017 року в розмірі 99 968,70 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому за законом не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 242 518,08 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250=567 500 грн).

Отже, рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2020 року та постанова Чернівецького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Наведені заявником обставини з посиланням на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не заслуговують на увагу, оскільки заявник по суті не погоджується із застосуванням апеляційним судом норм матеріального права щодо конкретних спірних правовідносин.

Заявник посилається на приклад судової практики Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду (справа № 5017/1987/2012) та робить висновок про необхідність формування аналогічного висновку Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду щодо застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що на думку заявника забезпечить єдність судової практики.

Проте у наведеному прикладі Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду не вирішив спір по суті, а направив справу на новий судовий розгляд.

Застосування частини другої статті 625 ЦК України в аспекті, про який йдеться у касаційній скарз, є передбачуваним та зрозумілим, а правові висновки щодо її застосування сформульовані Великою Палатою Верховного Суду.

Не заслуговують на увагу і доводи заявника про те, що вінпозбавлений можливості спростувати обставини, встановлені рішенням апеляційного суду, при розгляді іншої справи, оскільки висновок про безпідставність позову є оцінкою вимог позивача, а не преюдиційним фактом для вирішення спору в іншій справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ТОВ «Кредитні ініціативи» подало касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний