Провадження №2/225/460/2020
Справа №225/1248/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2021 року м.Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Довженко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Петрової С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в розмірі 119 938,79 грн. в порядку регресу згідно вимог ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 14.05.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду, який неодноразово відкладався, зокрема, у зв`язку з клопотаннями сторін про відкладення розгляду справи, знаходження судді у відпустці, витребування додаткових доказів у справі, невиконання відповідачем вимог ухвали суду.

Сторони в судове засідання 24.03.2021 року не з`явились.

Позивач неодноразово звертався до суду з письмовими заявами, зокрема,від 19.01.2021 року №13/01, про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить задовольнити.

Відповідач, в свою чергу, в письмовій заяві від 27.08.2020 року проти задоволення позову заперечує, просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність, витребувати у позивача копію трудової книжки (яка, за словами відповідача, не була йому повернута), наказ про призначення на посаду водія, договір про матеріальну відповідальність (у разі наявності).

Зазначене вище клопотання судом в частині витребування додаткових доказів у справі задоволено, ухвалами Дзержинського міського суду Донецької області від 27.08.2020 року та від 08.12.2020 року витребувано у позивача копію трудової книжки відповідача, наказ про призначення на посаду водія, договір про матеріальну відповідальність (у разі наявності), довідку про розмір середньомісячної заробітної плати відповідача тощо. Викликано сторони в судове засідання для надання особистих пояснень, явку визнано обов`язковою, у зв`язку з чим клопотання позивача про розгляд справи в режимі відеоконференції від 23.03.2021 року №31/01 відхилене судом як таке, що не відповідає ч.ч.1,2 ст. 212 ЦПК України.

Окрім того, судом ухвалою від 19.01.2021 року, на підставі ч. 7 ст. 81 ЦПК України, витребувано у Роздільнянської об`єднаної ДПІ Головного управління ДФС в Одеській області (Біляєвське відділення) відомості щодо наявності/відсутності обов`язкових відрахувань з заробітної плати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за час роботи в ТОВ «Бєл-Транс».

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне:

15.01.2017 року відповідач, керуючи транспортним засобом DAF державний номер - НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з транспортним засобом MAN державний номер НОМЕР_2 під керування водія - ОСОБА_2 . Внаслідок вказаної вище події транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.02.2017 року у справі №488/375/17 ОСОБА_1 (позивач) визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 (триста сорок) грн.

За договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті від 16.12.2015 року №28-1301-00196/00040, автомобіль MAN державний номер НОМЕР_2 , який отримав механічні пошкодження, був застрахований власником - ТОВ «Транс-Сервіс», в ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група».

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 31.01.2017 року №1, складеного судовим експертом ТОВ «Експертиза», вартість відновлювального ремонту автомобіля MAN TGA 18.440, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_3 , на момент огляду 26.01.2017 року (після пошкодження в ДТП, яке відбулось 15.01.2017 року) становить 654 961,81 грн., ринкова вартість вказаного автомобіля станом на момент ДТП 15.01.2017 року) становить 465 405,28 грн.

ПрАТ «СК Українська страхова група» на підставі зазначеного експертного висновку 15.02.2017 року був складений страховий акт №ЗСКФ-6180, здійснено розрахунок страхового відшкодування в сумі 218 389,79 грн., яке платіжними дорученнями № 2900 від 15.02.2017 року та № 2915 від 16.02.2017 року перераховане ТОВ «Тран-Сервіс-1», як власнику пошкодженого транспортного засобу.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу DAF95XF430, який належить ТОВ «БЄЛ-ТРАНС», здійснено СК «Княжа ВієнаІншуранс Груп».

На підставі страхового полісу серії AI №9024559, в межах страхової суми, страховою компанією СК «Княжа ВієнаІншуранс Груп» відшкодовано ПрАТ «СК Українська страхова група» 99 000, 00 грн.,що не заперечується учасниками справи.

Отже, залишок суми страхового відшкодування, виплаченої позивачем у справі потерпілій стороні та не відшкодованої ані страховою компанією, ані відповідачем у справі, складає 119938,79 грн. (218 389, 79 грн. - 99 000,00 грн.)

Господарським судом Одеської області 02.05.2019 року у справі №916/2554/17 в задоволенні позову ПрАТ «СК «Українська страхова група до ТОВ «Бєл-Транс» про стягнення 119 938,79 грн. страхового відшкодування - відмовлено.

За результатами апеляційного перегляду, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2019 року у справі №916/2454/17 частково задоволено апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Українська страхова група», рішення Господарського суду Одеської області від 02.05.2019 року у справі №916/2554/17 - скасовано. Частково задоволено позовні вимоги ПрАТ «СК «Українська страхова група» до ТОВ «Бєл-Транс» в сумі 115 938,79 грн. Стягнуто з ТОВ «Бєл-Транс» судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 1 739,08 грн. та 2798,20 грн. судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції. Тобто, всього, з ТОВ «Бєл-Транс» на користь ПрАТ «СК «Українська страхова група» стягнуто 120 476,07 грн.(115 938,79 + 1 739,08 + 2798,20).

Постановою Верховного Суду від 17.01.2020 року у справі №916/2454/17 залишено без задоволення касаційну скаргу ТОВ «Бєл-Транс», постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2019 року у даній справі залишено без змін.

На виконання постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2019 року у справі №916/2454/17, позивачем 12.02.2020 року перераховано ПрАТ «СК «Українська страхова група» 120 476,07 грн.

Наведене стало приводом для звернення ТОВ «Бєл-Транс» до суду з позовом до ОСОБА_1 , як винної особи, про відшкодування шкоди в порядку регресу згідно вимог ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України.

За приписом ч. 6 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності за регресними зобов`язаннями починається від дня виконання основного зобов`язання. Тому, зокрема, право страховика за договором страхування на подання до суду регресного позову про стягнення з винної особи коштів, виплачених страховиком як страхове відшкодування, виникає з моменту сплати такого відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що розмір прямої дійсної шкоди позивачеві в результаті ДТП остаточно був визначений в січні 2020 року (постанова Верховного Суду від 17.01.2020 року у справі №916/2454/17), яку позивачем перераховано ПрАТ «СК «Українська страхова група»12.02.2020 року (дата відшкодування).

З даним позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу ТОВ «Бєл-Транс» звернулось до ОСОБА_1 (винної особи, відповідача) в лютому 2020 року, з огляду на що клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності відхилене судом, як необґрунтоване та таке, що суперечить ч. 6 ст. 261 ЦК України.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного:

статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом ч.ч.1,2,4 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику.

В ст. 131 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Зокрема пункт 1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу може бути укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Разом з цим, за ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Як роз`яснено в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Отже, як встановлено судом під час розгляду справи, відповідач ( ОСОБА_1 ) станом на час ДТП, тобто 15.01.2017 року, був офіційно працевлаштований на підприємстві позивача - ТОВ «Бєл-Транс», на посаді водія автотранспортних засобів з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Даний факт сторонами не заперечується, підтверджений наявною в матеріалах справи копією наказу про прийняття на роботу від 13.01.2017 року №03-ос, наданою позивачем на виконання ухвали суду (а.с. 63), а також даними з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів (а.с.88).

В той же час, до Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженим постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, посада водія не входить.

Більш того, в листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року №146/06/186-88 зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.

Однак, такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, оскільки однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва цінностей.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладався (доказів зворотного на вимогу суду не представлено), більш того, суд зауважує на тому, що відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. (Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 29 січня 2018 року у справі №743/1641/15-ц (провадження № 61-679св18)).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди згідно п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

Водночас, необхідно зазначити, що за п. 7 ч.1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Таким чином, до працівника може бути пред`явлений позов підприємством, установою, організацією про відшкодування шкоди у повному розмірі у випадку, коли працівник завдав таку шкоду підприємству не при виконанні ним трудових обов`язків.

При цьому, визначення «не при виконанні трудових обов`язків» слід розуміти як самовільне використання працівником майна власника в особистих цілях та не в інтересам власника.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України, тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст.130 КЗпП України, покладається на власника.

Разом з цим, беручи до уваги визначену законодавцем презумпції відсутності вини працівника в трудових відносинах,суд зауважує на тому, що факт завдання працівником (відповідачем) шкоди підприємству (позивачу) не при виконанні ним трудових обов`язків належними та допустимими доказами не доведений.

Таким чином, за встановлених судом обставин, враховуючи, що шкода підприємству (позивачеві) заподіяна відповідачем при виконанні ним трудових обов`язків, вина відповідача доведена судовим рішенням, що набрало законної сили, на відповідача, згідно зі ст. 132 КЗпП України, покладається матеріальна відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку.

З представлених суду позивачем відомостей про нарахування заробітної плати вбачаєтьсялише, що в січні 2017 року відповідачеві було сплачено 2080,00 грн. заробітної плати. (а.с.55).

З відомостей Головного управління ДФС в Одеській області від 23.02.2021 року вбачається, що первісно позивач був працевлаштований на підприємство позивача 04.07.2016 року та 15.11.2016 року був звільнений. Вдруге відповідач був прийнятий на роботу відповідачем 13.01.2017 року та звільнений 19.05.2017 року.

За перший квартал 2017 року відповідачеві роботодавцем виплачено 8480,00 грн., за другий квартал - 6223,40 грн. заробітної плати.

Довідка на підтвердження розміру середнього місячного заробітку відповідача, відомості про розмір окладу позивача згідно штатного розкладу - позивачем на вимогу суду не надана.

Таким чином, судом під час вирішення спору розмір середньої місячної заробітної плати відповідача та, відповідно, розмір шкоди, що підлягає сплаті позивачеві, визначався відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (станом на час виникнення спірних правовідносин), згідно з яким, якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку.

Згідно з Законом «Про державний бюджет України на 2017 рік», розмір мінімальної заробітної плати з січня 2017 року становив 3200,00 грн.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, розмір прямої дійсної шкоди перевищує розмір середньомісячного заробітку відповідача, у зв`язку з чим стягненню з останнього на користь позивача підлягає матеріальна шкода в розмірі мінімальної заробітної плати станом на січень 2017 року, тобто 3200,00 грн.

Питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України судом не вирішується, у зв`язку з ненаданням позивачем на вимогу суду доказів зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету (а.с.71).

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 263 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс»(67600, Одеська область, м. Біляївка, вул. Отамана Головатого, буд. 65; ) 3 200,00 (три тисячі двісті) грн. матеріальної шкоди.

В решті позову - відмовити.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням вимог п. 15.5 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Довженко