Номер провадження: 22-ц/813/3410/21
Номер справи місцевого суду: 509/1013/18
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача - ОСОБА_3 ) про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Козирського Є.С. 13 вересня 2019 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача - ОСОБА_3 ) про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів (т. 1 а.с. 6-10, 130-135).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що 30 листопада 2017 року Овідіопольським районним судом було винесено рішення у цивільній справі №509/3883/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на боці позивача; ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Овідіопольської РДА Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: ОСОБА_4 , Овідіопольська селищна рада) про визнання договору купівліпродажу дійсним та визнання права власності, яким у задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.

Підставою винесення вказаного рішення слугувало недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, який визнано судом неукладеним.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 276 613,20 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 8 552,40 грн. (т. 2 а.с. 51-55).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що отримані ОСОБА_1 грошові кошти є сплатою за надання житлового будинку в оренду позивачу, за усним договором оренди. Крім того, над ОСОБА_1 чинила психологічний тиск ОСОБА_5 , яка попередньо домовлялась та вела переговори зі сторонами по справі без участі апелянта, та обмежувала останню у спілкуванні із людьми (т. 2 а.с. 78-87).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Матеріалами справи підтверджено, що у 2011 році ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досягли домовленості із стосовно придбання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у розстрочку на протязі п`яти років з встановленою сумою оплати по 2000 гривень, кожного місяця. Наприкінці п`ятирічного строку ОСОБА_2 зобов`язана сплатити залишок коштів, а ОСОБА_1 повинна була укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, який їй належить, з позивачем. На підтвердження факту домовленості відповідач надала розписку, в якій зазначено, що остання продає свій будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 в розстрочку строком на п`ять років за домовлену суму 160 000 гривень, а ОСОБА_6 зобов`язується виплачувати щомісячно по 2000 гривень. За період 2011-2015 років ОСОБА_2 виплатила ОСОБА_1 120 000 гривень. Однак, вказаний договір купівліпродажу не був укладений та нотаріально не був завірений, оскільки відповідач виявила бажання змінити його істотні умови. Позивачка з чоловіком та дітьми, зі згоди відповідачки, вселилася та зареєструвалася у жилому будинку в 2011 році, зробила в будинку власним коштом ремонт, так як він був непридатний для проживання.

У 2015 році ОСОБА_2 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд: визнати договір купівлі-продажу, укладений у 2011 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 5/6 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , - виконаним та дійсним; визнати за ОСОБА_2 право власності на 5/6 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Таким чином, факт неукладення договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку між сторонами встановлений рішенням суду першої інстанції від 30 листопада 2017року (справа №509/3883/15), є преюдиційним, та не потребує доказування у даній цивільній справі.

З наявних у матеріалах справи квитанцій вбачається, що позивачка щомісячно сплачувала відповідачу авансові платежі на карткові рахунки на протязі 47 місяців, а також передавала гроші готівкою, що підтверджується розписками та виписками з банківських рахунків відповідача, загальна сума сплачених ОСОБА_2 грошових коштів складає 120 000 гривень (т.1 а.с. 32-79).

Згідно із ч.2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1 , між сторонами в справі укладений не був, а сторони лише домовилися його укласти в майбутньому, про що свідчить власноруч написана ОСОБА_1 розписка (т.1 а.с. 31), то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що передана позивачкою ОСОБА_2 відповідачці ОСОБА_1 грошова сума у розмірі 120 000 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Окрім того, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, що договір купівлі- продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , не був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, але в рахунок зобов`язань на його виконання позивачкою були сплачені авансові платежі, то відповідач ОСОБА_1 зобов`язана повернути отримані нею без достатньої правової підстави грошові кошти позивачу ОСОБА_2 , оскільки остання вважала, що договір купівлі-продажу житлового будинку в майбутньому буде укладено, але у зв`язку із його не укладенням, передані нею кошти є безпідставно отриманими відповідачем.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 30 серпня 2018 року по справі №334/2517/16-ц.,згідно якої набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Суд касаційної інстанції ,зокрема зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Вказана правова позиція, у силу ст. 417ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України та може бути застосована при розгляді цивільної справи про повернення безпідставно отриманих грошових коштів.

Відповідно до Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сплачені позивачем відповідачу в 2011-2015році грошові кошти внаслідок інфляції, тобто їх знецінення, підлягають індексації. Всього інфляційні збитки, яких зазнала ОСОБА_2 за період з 27 липня 2011 року, відповідно до досліджених судом першої інстанції доказів, складають 156 613, 20 грн. Тому, загальна сума грошей, яка підлягає сплаті відповідачем ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 із врахуванням інфляції, становить 276 613 грн.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що сплачені позивачкою ОСОБА_2 авансові грошові кошти в 2011-2015 роках у розмірі 120 000 гривень, які були отримані відповідачкою ОСОБА_1 на підставі неукладеного правочину є безпідставно набутими та підлягають поверненню позивачці із врахуванням інфляції в загальному розмірі 276 613,20 гривень.

Водночас, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги мотиви невизнання позовних вимог стороною відповідача, про начебто сплату позивачем коштів за оренду житла, чи інших послуг, в тому числі надання матеріальної допомоги, виходячи з того, що жодних доказів для підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано, і дослідженими судом доказами вони повністю спростовані.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що отримані апелянтом грошові кошти є сплатою за надання житлового будинку в оренду позивачу, за усним договором оренди.

Колегія суддів зауважує, що у відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, всупереч означених вище норм цивільного процесуального законодавства, апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того факту, що між сторонами було укладено договір оренди житлового будинку.

Також, колегія суддів враховує, що діюче законодавство України не містить такого поняття, як усний договір оренди нерухомого майна, оскільки положеннями ч.1 ст. 811 передбачено, що договір найму житла укладається виключно у письмовій формі.

Крім того, як вбачається із власноруч написаної ОСОБА_1 розписки, остання виявила намір продати ОСОБА_2 належний їй будинок у розстрочку, строком на п`ять років, за суму 160 000 гривень. Ані вказана розписка, ані інші докази, які містяться у матеріалах справи, не містять жодного посилання на те, що сторони мали намір укласти договір оренди житлового будинку.

Безпідставним та таким, що не має правового значення для вирішення даної справи, є посилання у апеляційній скарзі на те, що над ОСОБА_1 чинила психологічний тиск ОСОБА_5 , яка попередньо домовлялась та вела переговори зі сторонами по справі без участі апелянта, та обмежувала останню у спілкуванні із людьми.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 є дієздатною особою, та обставини її взаємовідносин із ОСОБА_5 не є предметом розгляду у даній справі.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 квітня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе