Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.03.2021 Справа №607/12752/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Грицай К.М. за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

учасників справи: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Лучків В.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі у цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області про стягнення середнього заробітку в розмірі 85353,25 грн. та моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн.

В обґрунтування вимог позивач вказує на наступні обставини. ОСОБА_1 працював у водогосподарських організаціях Тернополя з 1978 року по 20 лютого 2020 року, на різних посадах від бригадира до начальника управління, начальником техвідділу Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області (РОВР у Тернопільській області). Перевіркою управління Держпраці було встановлено, що позивачу належить виплатити компенсацію за 21 день невикористаної відпустки. 23.07.2020 року РОВР у Тернопільській області проведений розрахунок за 4 дні порушення строків розрахунку, а 28.07.2020 року проведений розрахунок за 21 день не використаної відпустки.

Крім того, позивач в обґрунтування заподіяної йому моральної шкоди, вказує на те, що у зв`язку із порушенням його законних прав він зазнав душевних страждань та приниження честі і гідності. На певний період втратив сон, часто відбувались серцеві напади, що змусило його приймати заспокійливі засоби і медичні препарати. Просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду.

Ухвалою судді від 28 серпня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, які наведені у позовній заяві.

Представник відповідача Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області Лучків В.Т. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог вказавши на те, що компенсація за 21 календарний день невикористаної відпустки сталась з причин недооформлення документації про відпустки у колишньому Тернопільському МУВГ, яке і очолював Колосок П.І., а саме, під час відпустки за 2013-2014 роки позивач перебував на лікарняному. Грубо порушуючи вимоги трудового законодавства, наказу щодо продовження або перенесення відпустки із зазначенням кількості невикористаних її днів не видав, і сам особисто, мав би нести відповідальність за такі незаконні дії, як керівник очолюваної ним державної організації. Подав суду письмові пояснення.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у РОВР у Тернопільській області на посаді начальника технічного відділу та був звільнений 20 лютого 2020 року.

Згідно наданої відповіді Управління держпраці у Тернопільській області №2339/01-05-4.3/20 від 21 липня 2020 року, під час проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , роботодавцем не було враховано компенсацію за 21 невикористаний день відпустки. Крім того, розрахунок з позивачем проведено з порушенням строків (24 лютого 2020 року). Згідно даних табелю обліку використання робочого часу ОСОБА_1 20 лютого 2020 року працював, тобто у цей день останній повинен був отримати всі належні йому виплати.

23 липня 2020 року відповідачем проведений розрахунок за 4 дні порушення строків розрахунку, а 28 липня 2020 року проведений остаточний розрахунок за 21 день невикористаної щорічної відпустки шляхом перерахування коштів на платіжну картку ОСОБА_1 .

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини 1статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 березня 2020 року, справа № 569/6583/16-ц, провадження № 61-25562св18, відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці») вказано, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, на яку позивач має право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи

Суд встановив, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 28 липня 2020 року. ОСОБА_1 отримав компенсацію за 25 днів невикористаної відпустки у сумі 13763,75 грн.

Відповідно до довідки № 239 від 04 березня 2021 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 824,41 грн.

Загальна кількість робочих днів за період з 25 лютого 2020 року по 28 липня 2020 року складає 155 днів.

Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує істотність та розмір невиплаченої позивачу суми, на яку він дійсно мав право, а саме 13763,75 грн., порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка становить 127783,55 грн. та сумою заявлених позовних вимог 85353,25 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.02.2020 року по 28.07.2020 року в розмірі 25000 грн.

За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем та підлягають захисту судом шляхом стягнення з Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 25000 грн. 00 коп., дану суму виплат зазначено без урахування податків та зборів.

Щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

В силу ч. 1 ст. 237- 1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте, позивач не надав суду будь-яких доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань діями відповідача.

Суд відкидає як необґрунтовані заперечення представника відповідача про те, що компенсація за невикористану відпустку не була виплачена з вини самого відповідача, який був керівником МУВГ та допустив неналежне виконання трудових обов`язків та неналежне ведення облікових карток, внаслідок чого неможливо було встановити дні невикористаної відпустки, оскільки відповідач не подав жодних належних та допустимих доказів вини позивача (зокрема, доказів притягнення позивача до будь-якого виду відповідальності) та не подав доказів відсутності вини відповідача у невиплаті компенсації за невикористану відпустку.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищенаведене та з метою відновлення порушеного права позивача, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області слід задовольнити частково та стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 25000 грн. 00 коп., дану суму виплат зазначено без урахування податків та зборів, відмовивши у задоволенні решти позовних вимог.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 251,61 грн.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 116, 117, 233 КЗпП України, ст. 13, 23, 27 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 81, 141, 258, 265, 354,356, ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп., дану суму виплат зазначено без урахування податків та зборів.

Стягнути із Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 251 (двісті п`ятдесят одна) грн. 61 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Регіональний офіс водних ресурсів у Тернопільській області, місцезнаходження: вул. За Рудкою, 35, м. Тернопіль, .

Повний текст рішення суду складений 16 березня 2021 року.

Головуючий суддяК. М. Грицай