РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №348/1770/20

29 березня 2021 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючої-судді: Міськевич О.Я.

з участю секретаря судового засідання: Скоблей О.В.

представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування домоволодінням,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування домоволодінням.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є власницею домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.12.2012, після смерті її чоловіка ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 її племінниця ОСОБА_5 одружилась з громадянином Єгипту ОСОБА_3 . Для того, щоб ОСОБА_3 зміг перебувати в Україні і не мав проблем з органами міграційної служби, 13.08.2015 вона надала згоду на реєстрацію місця його проживання у своєму домоволодінні.

Однак ОСОБА_3 в її домоволодінні ніколи не проживав.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 14.11.2018 шлюб між її племінницею та відповідачем було розірвано. Як їй відомо, відповідач проживає в м. Тернопіль.

Факт реєстрації відповідача в її домоволодінні створює їй перешкоди у можливості користуватись та розпоряджатись своїм майном. Жодного відношення до її домоволодіння відповідач не має. Також на її адресу приходять листи від кредитів щодо кредитів, які бере відповідач, їй постійно телефонують кредитори та колектори з погрозами про конфіскацію її майна.

Також зазначає, що вона є особою літнього віку, і описана ситуація з кредитами погано впливає на її стан здоров`я. Вона завжди перебуває у стресовому стані, змушена приймати заспокійливі ліки, переживає за своє майно.

Крім того вона як власник майна не зобов`язана узгоджувати з відповідачем в майбутньому угоди щодо користування та розпорядження домоволодінням, здійснювати оплату комунальних послуг, виходячи з розрахунку зареєстрованих осіб, а також відповідати за його кредити, повертати їх.

Вважає, що відповідач ОСОБА_3 втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації без поважних причин.

Стислий виклад позицій сторін:

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала повністю з підстав, зазначених в позові. Просила суд позов задоволити та постановити рішення, яким визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, розташованим в АДРЕСА_1 , та належать позивачу на праві приватної власності. Також просила стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по справі. Не заперечила щодо проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02.10.2020 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2021 по даній справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який вона прийняла у спадок після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.12.2012 № 1-3476, виданого державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори Шушкевич С.М., на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконкому Делятинської селищної ради, зареєстрованого в реєстрі 31.03.2008 за реєстровим № 195, копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 32895453 від 21.12.2012, та копією Витягу про державну реєстрацію прав № 36886726 від 21.12.2012 (а.с. 7-9).

Відповідач ОСОБА_3 є колишнім чоловіком племінниці позивача, ОСОБА_5 , які перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.07.2015. Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.11.2018 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було розірвано.

Як вбачається з довідки про склад сім`ї, виданої ОСОБА_2 виконкомом Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 18.09.2020 № 1122, за адресою АДРЕСА_1 , крім позивача зареєстровані: син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , родич ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 11).

Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Делятинської селищної ради ОТГ, ОСОБА_3 фактично зареєстрований в АДРЕСА_1 , однак за вказаною адресою жодного дня не проживав та не проживає на даний час (а.с. 12).

Мотиви з яких виходить суд та застовані норми права:

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист правлюдиниі основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означаєправо особи на безперешкодне користування своїм майномтазакріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Ч. 1 ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут).

Відповідно до ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 3 ст. 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, що не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішуючи справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації, вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц.

Таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст. 405, 406 ЦК України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт реєстрації шлюбу племінниці позивача та відповідача, та факт реєстрації відповідача в домоволодіння позивача, то факт припинення між ними сімейних відносин тягне за собою припинення особистого сервітуту, оскільки особа, що проживає у будинку, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника.

Отже, судом встановлено, що позивач є власником майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , і в силу ст. 391 ЦК України як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а відповідач ОСОБА_3 після розлучення з племінницею позивача втратив статус члена сім`ї.

Судом встановлено, що відповідач за зареєстрованим місцем свого проживання жодного дня не проживав та не проживає протягом тривалого часу без поважних причин, сторони не пов`язані спільним побутом, відповідач особисті речі там не зберігає, інтерес до вказаного житла не проявляє, між сторонами відсутня домовленість щодо збереження за відповідачем права користування житлом у разі його відсутності за місцем реєстрації понад один рік.

Вказані факти підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Таким чином суд дійшов висновку, що право відповідача ОСОБА_3 на користування чужим майном (будинковолодінням за адресою АДРЕСА_1 ), підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Висновки суду.

Враховуючи, що позивач є власником житлового будинку і, як власник цього майна, надавав право відповідачу користуватись ним. Наразі відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, відповідач за зареєстрованим місцем не проживає протягом тривалого часу без поважних причин, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

На підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим будинком з з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову судові витрати підлягають стягненню відповідача на користь позивача: зокрема 840 грн. 80 коп. судового збору та 3000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу згідно квитанцій № 0.0..1 від 25.09.2020, № 100 серії АЕ від 24.09.2020, та акту приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 29.03.2021 (а.с. 3, 16, 36), а всього 3840 грн. 80 коп.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 383, 391, 395, 401, 402, 404, 405, 406 ЦПК України, ст. 3 СК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 258, 263, 264, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування домоволодінням задовільнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право користування домоволодінням, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина Єгипту, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 3840 грн. 40 коп. сплачених судових витрат.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин Єгипту, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Міськевич О.Я.

Повний текст рішення

складено 08.04.2021