КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 939/567/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2890/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Мостової Г.І. Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тищенко Лариси Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року у складі судді Міланіч А.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усуненні перешкод у користуванні житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся у із позовом до ОСОБА_2 про усуненні перешкод у користуванні житлом.

Позов обґрунтовано тим, що з березня 2010 року позивач постійно проживав в будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належить його бувшій невістці - відповідачці по справі ОСОБА_2 .

З дозволу відповідачки позивач за кошти отримані від продажу власного будинку в с. В. Снітинка Фастівського району Київської області, на території відповідачки двору побудував невеликий будиночок, провів до нього необхідні комунікації від будинку ОСОБА_3 , поставив огорожу між їх будинками та проживає в цьому будинку.

Відповідачка після розлучення з його сином стала перешкоджати позивачу користуватись вказаним житлом, з метою виселення відключила електропостачання до будинку, в своєму будинку поселила квартирантів.

Позивач є зареєстрованим в будинку відповідачки, але не має можливості користуватись належним йому житлом, у зв`язку з чим звернувся до суду та просив усунути перешкоди в користуванні даним житловим будинком шляхом вселення його в цей будинок та надання ключів від вхідних дверей будинку.

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням., у якому просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування вищезазначеним будинком, оскільки з 2010 року по даний час в належному їй будинку не проживає, з дозволу її колишнього чоловіка та сина позивача, без будь-яких погоджень, поставив на її земельній ділянці вагончик та тимчасово жив там, обіцяючи переставити вагончик на земельну ділянку, яку йому мали надати.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі адвоката Тищенко Л.М. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права просила рішення районного суду скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Зокрема за змістом, зазначено, під час слухання вказаної справи заслуховувались свідки, які підтвердили факт проживання позивача на території двору по АДРЕСА_2 з 2010 року по даний час.

Вказано, з 2010 року відповідачка не заперечувала щодо будівництва позивачем на свої території будинку та проживання в ньому та з дозволу відповідачки був зареєстрований у її будинку.

Побудований будинок є єдиним житлом позивача, що підтверджується документально та показами свідків.

Зазначено, що позивач намагався мирно врегулювати спір, навіть укласти договір найму, проте відповідачка не бажала спілкуватись на вказану тему.

Інші доводи апеляційної скарги за змістом ідентичні з позовними вимогами.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Колегія суддів заслухавши ОСОБА_1 та його представника Тищенко Л.М. , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, адвоката Горбаченко М.О. в інтересах ОСОБА_2 , яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 8 липня 2006 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1278 га за тією ж адресою (а.с.27-34).

Житловий будинок, загальною площею 53,3 кв.м складається з двох житлових кімнат, загальною площею 28 кв.м.

У вказаному будинку з 23 березня 2010 року зареєстрований також ОСОБА_1 , батько колишнього чоловіка ОСОБА_5 , шлюб з яким розірвано у 2014 році й який у спірному помешканні не проживає (а.с.5,38-41) .

З показів допитаних судом свідків, пояснення яких підтверджено й ОСОБА_1 , убачається, що з листопада 2010 року позивач проживає на території будинковолодіння ОСОБА_5 , де на земельній ділянці поставив металеву конструкцію типу «вагончик» розміром 5 х 6 м, від будинку ОСОБА_5 провів до неї електроенергію й з того часу проживає в цьому приміщенні (а.с.8,35).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , районний суд виходив з його безпідставності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Як убачається з матеріалів справи, у березні 2010 року ОСОБА_1 був вселений в будинок відповідачки як член її сім`ї, проте добровільно виселився з нього й з листопада 2010 року проживає у облаштованому ним на земельній ділянці ОСОБА_2 приміщенні типу «вагончик», побудованому самовільно, без наявності необхідних дозвільних документів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 під час розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами наявності передбачених законом підстав для усунення перешкод у користуванні спільним нерухомим майном з боку ОСОБА_2 , а тому законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Даючи пояснення, ОСОБА_1 підтвердив, що звернення у суд з позовом викликано тим, що ОСОБА_2 відключила електроспоживання його помешкання, проте це питання він вирішив й за згодою забезпечив електропостачання будинку з сусіднього помешкання.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , районний суд виходив з його доведеності, враховуючи таке.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_2 просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування вищезазначеним будинком.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК врегульовує захист цивільних прав та інтересів судом та передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ч. 2 цієї статті наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, який не є вичерпним, адже тут же зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналізуючи ст.ст. 15, 16 ЦК України, слід дійти висновку про те, що право на захист свого цивільного права має особа у разі його порушення, невизнання або оспорювання і що суд може захистити цивільне право або інтерес будь-яким способом, встановленим договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не проживає в належному ОСОБА_2 будинку з листопада 2010 року, що також підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_7 , власниці буд. АДРЕСА_1 , в якому також вказано, що особисті речі та ознаки перебування ОСОБА_1 у даному приміщенні відсутні (а.с. 35).

ОСОБА_1 підтвердив, що у листопаді 2010 року добровільно залишив житловий будинок, у якому зареєстрований й з цього часу постійно проживає у зведеній ним побудові, з указаного часу з ОСОБА_5 спільного господарства не веде та не є членом її сім'ї.

Доказів того, що ОСОБА_1 чинилися перешкоди у користуванні спірним помешканням, до справи не долучено.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, про те, що зустрічний позов ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає до задоволення у повному обсязі.

Враховуючи викладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі вимоги були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для ухвалення нового рішення відсутні.

Колегія суддів розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Тищенко Лариси Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: