Справа № 643/6193/21
Провадження № 2-о/643/316/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2021 м.Харків

Суддя Московського районного суду м. Харкова Поліщук Т.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління державної імміграційної служби ДМС у Харківській області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності їй посвідки на постійне місце проживання в Україні НОМЕР_1 , виданої 24.09.2014 ГУ Міндоходів у Харківській області, заінтересована особа - Головне управління державної імміграційної служби ДМС у Харківській області.

Суд вивчивши доводи заяви і додані до неї документи, дійшов до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З дійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб (частина друга статті 293 ЦПК України).

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як зазначено у листі Верховного Суду України "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 01.01.2012, чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

1. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

2. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

3. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

4. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Такої ж правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року в справі №760/19921/16-ц та справі №398/4017/18 від 29 травня 2019 року.

З вищенаведеного вбачається, що у судовому порядку можна встановити належність громадянину не будь-якого документа, а документа, який є правовстановлюючим. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови, зокрема, що чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Особи мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України у разі, коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки.

Заяви про встановлення факту належності документів, які посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, оскільки ці питання вирішуються органом, який видає документ.

Підпунктом 2 пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. N 321 передбачено, що обмін посвідки здійснюється у разі виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки.

Таким чином заявник має право у позасудовому порядку обміняти посвідку на постійне проживання у разі, якщо в останній міститься помилка (на що заявник посилається у заяві).

Отже, що норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Однак, суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання.

Тобто, у випадку отримання відмови компетентного органу, заявник має право оскаржити таку відмову в порядку адміністративного судочинства, а не шляхом пред`явлення цивільного позову чи заяви.

Враховуючи викладене, суддя приходить до висновку, що справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління державної імміграційної служби ДМС у Харківській області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки чинним законодавством передбачено інший позасудовий порядок встановлення такого факту.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з наведеного, у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління державної імміграційної служби ДМС у Харківській області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 186, 260, 294, 315 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадженні у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління державної імміграційної служби ДМС у Харківській області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Копію ухвали разом із заявою і доданими до неї документами надіслати заявнику.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Т. В. Поліщук