ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року м.Суми

Справа №591/272/19

Номер провадження 22-ц/816/570/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивачі - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_1 ,Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Шелєхової Г.В., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 03 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 02 жовтня 2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Так як відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з нього заборгованість, яка станом на 21 грудня 2018 року становить 14 084 грн 05 коп. та складається із: заборгованості за тілом кредиту - 2443 грн 96 коп., заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом - 4544 грн 21 коп., нарахована пеня - 5949 грн 02 коп., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина), 646 грн 86 коп. (процентна складова) та судові витрати.

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, укладеного шляхом підписання 02 жовтня 2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Свої вимоги мотивує тим, що 02 жовтня 2013 року між ним та банком укладено анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку. В подальшому банк самостійно в односторонньому порядку без його повідомлення встановив за його карткою кредитний ліміт у розмірі 500 грн, а надалі збільшив його до 2000 грн. Зазначає, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору. Анкета не містить відомостей про отримання ним пам`ятки клієнта, в ній відсутня інформація про реальну відсоткову ставку, суму наданого кредиту, сукупну вартість кредиту.

Крім того, вказує на те, що на момент оформлення картки йому виповнилося 17 років, тобто він був неповнолітнім та не мав повної цивільної дієздатності для того, щоб укладати кредитні договори, тому не міг повністю зрозуміти несправедливість запропонованих банком умов, їх невигідність для нього. Батьки на укладення кредитного договору у вигляді анкети своєї згоди не давали. Тому вказаний договір не відповідає вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Посилаючись на вказані обставини, просить визнати недійним кредитний договір, укладений шляхом підписання 02 жовтня 2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку; стягнуті судові витрати.

Зарічний районний суд м. Суми ухвалою від 28 грудня 2019 року прийняв зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору.

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору об`єднав в одне провадження з первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, присвоївши номер 591/272/19.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 02 лютого 2021 року в задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовив у зв`язку з його необґрунтованістю.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав недійсним кредитний договір, укладений шляхом підписання 02 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» анкети-заяви про приєднання до Умов та правил банківських послуг у ПриватБанку.

Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768 грн 40 коп.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

В доводах апеляційної скарги вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що клопотання банку про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору не підлягає задоволенню, оскільки про порушення свого права позивач за зустрічним позовом дізнався лише з моменту отримання ним копії позовної заяви - 14 лютого 2019 року. Вважає, що ОСОБА_1 був обізнаний про укладення кредитного договору та виникнення заборгованості значно раніше. З виписки за його рахунками вбачається, що після встановлення кредитного ліміту, що відбулося після досягнення ним повноліття, він почав користуватися кредитними коштами особисто. Тобто, про наявність укладеного кредитного договору ОСОБА_1 був ознайомлений як мінімум з жовтня 2014 року. Вважає, що загальний строк позовної давності сплив у жовтні 2017 року.

Стосовно правомірності укладення договору зазначає, що кредитний ліміт після підписання анкети-заяви був встановлений на рівні 0,00 грн, тобто ОСОБА_1 був відкритий виключно картковий рахунок на умовах використання лише власних коштів. Відкриття карткового рахунку з нульовим кредитним лімітом до досягнення ним повноліття жодним чином не суперечило вимогам ст.ст. 32, 203 ЦК України. Кредитний ліміт у розмірі 500 грн на платіжну картку був встановлений 17 жовтня 2014 року, тобто після досягнення ОСОБА_1 повноліття.

Звертає увагу суду на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах: від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18), від 24 липня 2019 року у справі № 607/4359/15-ц (провадження № 61-29442св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 303/5942/17 (провадження № 61-43001св18).

Стосовно відмови у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що відповідач після встановлення кредитного ліміту на отриману платіжну картку отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком, на думку банку, свідчить про укладення сторонами кредитного договору. З виписки по рахункам відповідача вбачається, що він користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах тощо, проте використані кошти не повернув.

Вважає, що має право на стягнення фактично отриманих кредитних коштів та відсотків за ст. 625 ЦК України, відсутність заборгованості за якими відповідачем не доведена.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Ющенка А.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Наголошує на тому, що строк позовної давності ОСОБА_1 не пропущено. Посилаючись на правові висновки Верховного суду, викладені в постановах від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та від 29 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17, вважає, що підписана анкета-заява про приєднання до Умом та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору. Зазначає, що кредитний договір не відповідає вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Ющенка А.Ю., який заперечує проти апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг 02 жовтня 2013 року підписав Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а. с. 9, Т.1).

До заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 12-27, Т.1).

Відповідно до довідки банку ОСОБА_1 отримав наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 (дата відкриття - 12 липня 2014 року, термін дії 08/17), № НОМЕР_2 (дата відкриття - 24 липня 2014 року, термін дії - 07/18) (а. с. 110, Т.2).

Також АТ КБ «ПриватБанк» надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 : старт карткового рахунку - 12 липня 2014 року ( НОМЕР_1 ); зміна кредитного ліміту - 12 липня 2014 року, кредитний ліміт 0,00 грн; зміна кредитного ліміту - 17 жовтня 2014 року, кредитний ліміт 500 грн ( збільшення кредитного ліміту); зміна кредитного ліміту - 15 червня 2016 року, кредитний ліміт 2000 грн (збільшення кредитного ліміту); зміна кредитного ліміту - 31 січня 2017 року, кредитний ліміт 3300 грн (збільшення кредитного ліміту); зміна кредитного ліміту 09 серпня 2018 року, кредитний ліміт 0 грн (зменшення кредитного ліміту) (а. с. 111, Т.2).

Банком надано виписку з банківського карткового рахунку ОСОБА_1 (а. с. 100-109, Т.2).

Відповідно до розрахунку АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 21 грудня 2018 року становить 14 084 грн 05 коп. та складається із: заборгованості за тілом кредиту - 2443 грн 96 коп., заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом - 4544 грн 21 коп., нарахована пеня - 5949 грн 02 коп., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина), 646 грн 86 коп. (процентна складова) (а. с. 7-10, Т.1).

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору позивач був неповнолітнім та не володів повною цивільною дієздатністю для укладення кредитного договору. Банком не спростовано та не надано доказів на підтвердження надання батьками позичальника згоди на укладення договору. Та оскільки договір, за яким банк просить стягнути заборгованість визнано недійсним, то відсутні підстави для задоволення первісного позову, а тому в його задоволенні слід відмовити у зв`язку з необгрунтованістю.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками місцевого суду, оскільки вони не відповідають обставинам справи, суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України (а. с. 28, Т. 1).

Тобто, на момент заповнення анкети-заяви ОСОБА_1 мав неповну цивільну дієздатність (17 років).

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У частинах першій, другій статті 222 ЦК України передбачено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Згідно частини першої статті 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Тлумачення статті 222 ЦК України свідчить, що: правочин, який вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника конструюється як оспорюваний; правочин, який вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника, може бути схвалений; схвалення правочину, вчиненого неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, має місце, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні правочину. Тобто схвалення правочину припускається, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник довідавшись про правочин не заявили претензію іншій стороні; по своїй суті схвалення правочину виключає можливість задоволення позову про визнання правочину вчиненого неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) недійсним.

Наведений висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 303/5942/17.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 02 жовтня 2013 року підписав анкету-заяву, відповідно до якої він приєднався до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. На підставі анкети-заяви йому було відкрито банківський рахунок з початковим встановленим кредитним лімітом 0 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

З довідки банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що кредитний ліміт 500 грн ОСОБА_1 було встановлено 17 жовтня 2014 року, тобто на момент, коли він вже досяг повноліття та мав повну цивільну дієздатність. До цього часу, він користувався коштами, які вносились на його банківський рахунок, а кредитними коштами почав користуватися вже після досягнення повноліття. Суд першої інстанції помилково встановив, що кредитний ліміт у розмірі 2000 грн встановлено позивачу 02 жовтня 2013 року, оскільки вказана обставина матеріалами справи не підтверджується.

Крім того згідно пояснень представника ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду, кошти на картковий рахунок останнього з моменту його відкриття йому перерахував батьки, який працював за кордоном. Вказана обставина свідчить про те, що батько позивача був обізнаний про наявність угоди з АТ КБ «ПриватБанк» від 02 жовтня 2013 року. Проте дізнавшись про вчинення вказаної угоди, батьки позивача протягом одного місяця не заявили претензій АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, ОСОБА_1 не довів, що: батьки дізнавшись про вчинення правочину, протягом одного місяця заявили претензії банку; оспорюваним правочином, укладеним шляхом підписання 02 жовтня 2013 року анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, на підставі якого йому було відкрито банківський рахунок з кредитним лімітом 0 грн, порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду з позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним.

Суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 222 ЦК України та зробив необґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який 02 жовтня 2013 року уклав з банком договір, в подальшому користувався кредитними коштами після досягнення повноліття, а згодом пред`являє позов про визнання його недійсним, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору та отриманню кредитних коштів) і є недобросовісними.

Враховуючи встановлені обставини справи, позов ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, укладеного шляхом підписання 02 жовтня 2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг - задоволенню не підлягає.

Стосовно вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором від 02 жовтня 2013 року, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

В Анкеті-заяві, підписаній ОСОБА_1 , процентна ставка не зазначена.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається банк на підтвердження своїх позовних вимог, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена, зокрема, у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена зокрема у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказане узгоджується з правовим висновком щодо застосування відповідних норм права, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Таким чином, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. А тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 2443 грн 96 коп.

Отже, рішення суду першої інстанції на підставі пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк»: стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за договором № б/н від 02 жовтня 2013 року в сумі 2443 грн 96 коп., та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог та апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 1985 грн 97 коп., з яких: 333 грн 35 коп. - за подання позовної заяви та в сумі 1652 грн 62 коп.- за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 02 жовтня 2013 року в сумі 2443 гривні 96 копійок.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору на суму 1985 гривень 97 копійок, з яких: 333 гривні 35 копійок - за подання позовної заяви, 1652 гривні 62 копійки - за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року.

Головуючий : Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина