П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021року м. Київ

Справа № 761/18088/18

Провадження: № 22-ц/824/4514/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Піхур О.В.,

за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору іпотеки недійсним

та за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку ««Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - позивач, банк) та ОСОБА_3 було укладено Договір кредиту №08-038/371 від 27.07.2007 р., відповідно до умов якого банк надав позичальниці грошові кошти у розмірі 573 000,00 швейцарських франків під 9,85% річних з кінцевим терміном погашення до 27 липня 2022 року. 05 жовтня 2007 року між банком та позичальницею було укладено ще один кредитний договір №08-038/484 від 05.10.2007 року, відповідно до умов якого, кредитор надав ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 211 006,00 швейцарських франків зі сплатою 10,0% річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 05 жовтня 2027 року.В якості забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеними кредитними договорами, в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , передали п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 27 грудня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк», з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, серія та номер 8974, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. 19 грудня 2017 року. Банк вважав, що такий договір іпотеки є незаконним, тому просив визнати недійсним Договір іпотеки квартири АДРЕСА_2 , укладений між гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серія та номер: 8974, посвідчений 19.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В.

Також, у травні 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва подано позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування вказаного позову зазначено, що 27 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 було укладено Договір кредиту №08-038/371 від 27.07.2007 р.Відповідно до умов Договору кредиту №08-038/371 від 27.07.2007 р. банк надав позичальниці грошові кошти у розмірі 573 000,00 швейцарських франків під 9,85% річних з кінцевим терміном погашення до 27 липня 2022 року. 05 жовтня 2007 року між Банком та позичальницею було укладено ще один кредитний договір №08-038/484 від 05.10.2007 року, відповідно до умов якого, кредитор надав ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 211 006,00 швейцарських франків зі сплатою 10,0% річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 05 жовтня 2027 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеними кредитними договорами, в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , передали п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Згодом ОСОБА_3 перестала виконувати свої кредитні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за кредитними договорами, яка станом на 01.05.2018 року в загальному розмірі становить 12 587 827, 54 грн. Окрім цього, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , здійснили відчуження предмета іпотеки третій особі - ОСОБА_1 , яка в свою чергу здійснила відчуження квартири гр. ОСОБА_2 . Оскільки відчуження предмету іпотеки є незаконним, ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором 08-038/371 від 27.07.2007 року, яка становить 549 733,31 швейцарських франків (що еквівалентно 14 650 705,51 гривень) за тілом кредиту; 517 721,98 швейцарських франків (що еквівалентно 13 797 585,35 гривень) за процентами; 2 870 413,13 гривень - пені за несвоєчасне повернення кредиту; 3 710 840,95 гривень - пені за несвоєчасне повернення відсотків; та за кредитним договором 08-038/484 від 05.10.2007 року, яка становить 207 023,77 швейцарських франків (що еквівалентно 5 517 301,27 гривень) за тілом кредиту; 197 476,89 швейцарських франків (що еквівалентно 5 262 871,48 гривень) за відсотками; 391 795,61 гривень - пені за несвоєчасне повернення кредиту, 1 415 859,18 гривень - пені за несвоєчасне повернення відсотків; звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" за початковою ціною 6 376 236 гривень; стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 95 643,54 грн.

Судом першої інстанції вищевказані справи були об`єднані в одне провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В рахунок часткового погашення заборгованості, за кредитним договором 08-038/371 від 27.07.2007 року, повернення відсотків та за кредитним договором 08-038/484 від 05.10.2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому звичайній ціні на цей вид майна.

Вирішено питання щодо сплати судового збору.

19 січня 2021 року ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 26.12.2012 року встановлено факт існування підприємницької практики, що вводить в оману, з боку ПАТ "Укрсоцбанк" при укладенні договорів кредиту № 08-038/371 від 27.07.2007 року та № 08-038/484 від 05.10.2007 року. Отже, вказані кредитні договори є недійсними (нікчемними), і дана обставина в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Також вказувала, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення власницею спірної квартири є ОСОБА_2 , договір дарування квартири від 11.12.2017 року та відповідний запис про право власності ОСОБА_2 не скасовані, а тому вважала, що без скасування запису про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 є неможливим задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки цим порушується право приватної власності ОСОБА_5 , не зважаючи на факт відновлення договорів іпотеки, укладених між банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Окрім того, у спірній квартирі зареєстрована малолітня донька ОСОБА_2 на законній на те підставі. Також вважала, що представник банку не мав повноважень на ведення справи в суді, оскільки не долучив до позовної заяви документів на підтвердження статусу адвоката.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до положень ст. 360 ЦПК України інші учасники справи не скористались.

В судовому засіданні адвокат Фумельов І.О. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

Адвокати Галас П.В. та Самокиш В.Ю. в інтересах АТ «Альфа-банк» заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3, 1 ст. 370 ЦПК України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

У даній справі мав місце апеляційний перегляд за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга ОСОБА_3 містила наступні доводи (узагальнено): 1) кредитні договори, що укладені між нею та банком, являються недійсними (нікчемними), а тому спірна квартира не може бути предметом застави в силу недійсності правочинів; 2) представник позивача не мав повноважень на ведення справи в суді, а тому суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, не залишивши позов без розгляду; 3) до позовних вимог підлягають застосуванню наслідки пропущення строку позовної давності.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року залишено без змін.

ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, а тому судом апеляційної інстанції поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року.

З урахуванням положень статті 370 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 проводиться судом апеляційної інстанції лише в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного перегляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Як встановлено судом першої інстанції, 27 липня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту №08-038/371 на суму 573 000 швейцарських франків та договір кредиту №08-038/484 від 05 жовтня 2007 року на суму 211 006,00 швейцарських франків.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитним договорами між АТ «Укрсоцбанка» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №02-038/690 від 27 липня 2007 року та договір іпотеки №02-038/899 від 05 жовтня 2007 року (за правилами наступної іпотеки).

За умовами договорів іпотеки в забезпечення банку передано п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

П.п. 1.1.1. договору кредиту №08-038/371 від 27 липня 2007 року передбачено, що починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісяця до 27 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом (Ануїтетний платіж) у розмірі 6 157,05 швейцарських франків з кінцевим терміном погашення заборгованості до 27 липня 2022 року(включно).

П.п. 7.3. вказаного договору передбачено, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

П.п. 1.1.1. договору кредиту №08-038/484 від 05 жовтня 2007 року передбачено, що починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісяця до 5 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом (Ануїтетний платіж) у розмірі 2 056,90 швейцарських франків з кінцевим терміном погашення заборгованості до 05 жовтня 2027 року(включно).

П.п. 7.3. вказаного договору передбачено, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

ОСОБА_3 припинила виконувати зобов`язання за договорами кредиту, що призвело до виникнення заборгованості за кредитними договорами, яка станом на 01 травня 2018 року становила: за кредитним договором 08-038/371 від 27.07.2007 року (заборгованість за тілом кредиту - 549 733,31 швейцарських франків, заборгованість за відсотками - 517 721,98 швейцарських франків, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 870 413,13 гривень, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 3 710 840,95 гривень); за кредитним договором 08-038/484 від 05 жовтня 2007 року (заборгованість за тілом кредиту - 207 023,77 швейцарських франків, заборгованість за відсотками - 197 476,89 швейцарських франків, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 391 795,61 гривень, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 1 415 859,18 гривень).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва 08 жовтня 2013 року у справі №22-12481/13 за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, апеляційну скаргу банку задоволено, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва №752/313/13-ц скасовано, постановлено нове, яким в позові відмовлено. При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_3 отримала від ПАТ «Укрсоцбанк» на виконання обох договорів загалом 784 006 швейцарських франків, та було сплачено банку 127 309,4 швейцарських франків.

П.п. 6.3. Договору іпотеки №02-038/690 від 27 липня 2007 року передбачено, що даний договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до припинення основного договору.

Аналогічний за змістом пункт 6.3. містить договір іпотеки № 02-038/899 від 05 жовтня 2007року.

20 травня 2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/3006/16-ц позов ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», приватного нотаріуса КМНО Кравченко О.П. було задоволено частково, зобов`язано нотаріуса виключити з Державного реєстру іпотек відповідний запис про обтяження іпотекою нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 .

05 грудня 2017 року рішенням Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу банку задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року скасовано, визнано незаконним вилучення запису про обтяження іпотекою стосовно квартири АДРЕСА_2 та постановлено нове рішення, яким у позові відмовлено в повному обсязі.

Оспорюваний договір іпотеки був укладений 19 грудня 2017 року, тобто, після того, як було скасовано виключення відповідного запису про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_2 на підставі укладених між позивачем та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 договорів іпотеки.

06 березня 2018 року Постановою Верховного Суду №761/3006/16-ц залишено в силі рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року у справі №761/43958/17, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , що укладений 27 вересня 2016 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов ПАТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір іпотеки є недійсним, зважаючи на те, що рішенням суду визнано незаконним вилучення запису про попереднє обтяження іпотекою спірної квартири. Доказів того, що спірний договір укладався за погодженням банку, матеріали справи не містять. З огляду на наявну в ОСОБА_3 заборгованість перед банком, дійсність кредитних та іпотечного договорів суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного.

Як зазначено вище, висновки суду першої інстанції в контексті доводів апеляційної скарги щодо недійсності (нікчемності) кредитних договорів, що укладені між ОСОБА_3 та банком, та відсутності повноважень представника позивача на ведення справи в суді першої інстанції вже були предметом апеляційного перегляду.

В контексті положень ч. 4 ст. 370 ЦПК України, аналогічні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 залишаються судом апеляційної інстанції без розгляду, як такі, що не підлягають повторній перевірці апеляційним судом.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо порушення прав ОСОБА_2 як власниці спірної квартири колегія суддів виходить з наступного.

27.09.2016 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , серія та номер: 1838.

11 грудня 2017 року ОСОБА_1 подарувала спірну квартиру ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року у справі №761/43958/17, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 27 вересня 2016 року.

Вирішуючи вказаний спір, суд встановив, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва справа №761/3006/16-ц від 20.05.2016 р. позов ОСОБА_3 задоволено частково, зобов`язано приватного нотаріуса КМНО Кравченко О.П. виключити з Державного реєстру іпотек відповідний запис про обтяження іпотекою нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 .

В період часу, коли рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2016 р. не вступило в законну силу, 27.09.2016 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири під АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.П., за реєстровим №1838.

Отже, оскільки позивач не був стороною у справі, та скориставшись його необізнаністю про рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/3006/16-ц від 20.05.2016 року, відповідачами було укладено оспорюваний договір дарування.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.12.2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2016 року та постановлено нове, яким у позові відмовлено в повному обсязі.

Укладаючи оспорюваний договір дарування, ОСОБА_3 була обізнана про наяву у неї заборгованість перед банком за кредитними договорами та те, що подароване майно перебувало в іпотеці в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами кредиту. Отже, договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін були направлені на перехід права власності на спірне нерухоме майно з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань за договорами кредиту та іпотеки.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.5 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Статтею 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про іпотеку» предмет іпотеки може бути переданий в наступну іпотеку за згодою попередніх іпотекодержателів, якщо інше не встановлено попереднім іпотечним договором. Попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 205 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно зі статтями 216, 217 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення права власності ОСОБА_2 як власниці спірної квартири, відхиляються колегією суддів, оскільки договір дарування квартири від 27.09.2016 року, що був укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , було визнано недійсним в судовому порядку на підставі ст. 234 ЦК України.

Отже, укладений 11 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування квартири, не створив для останньої жодних юридичних наслідків, зокрема, права власності на квартиру.

Неприйнятними вважає колегія суддів і посилання скаржниці на те, що малолітня донька ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній квартирі на законній підставі, оскільки така реєстрація відбулась у проміжок часу, коли квартира була вільною від обтяжень на підставі судових рішень, які в подальшому були скасовані.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладаючи оспорюваний договір іпотеки, зважаючи на близькі родинні відносини з ОСОБА_3 , були обізнані про наявну у неї, ОСОБА_3 , заборгованість перед банком за кредитними договорами, та про те, що спірна квартира перебувала в іпотеці банку в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами кредиту.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року ухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.В. Іванова

А.А. Пікуль