РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання - Корнійчук А.В.

з участю:

позивачки - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Просила шлюб, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 18 жовтня 2009 року відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1659, розірвати. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне Рівненської області на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2000,00 грн., щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову до суду, до повноліття дитини.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому 18 жовтня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1659 .

Від спільного подружнього проживання мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Більше ніж шість місяців вони з відповідачем не підтримують подружні стосунки та проживають окремо. За цей час вона переконалася, що у них немає спільних інтересів, вони не мають бажання бути разом, живуть кожен своїм життям і не намагаються перейнятися проблемами один одного.

Подальше спільне проживання в шлюбі з відповідачем є неможливим.

Вважає, що спільна їхня поведінка призвела до того, що вони припинили шлюбно - сімейні відносини та ведення спільного господарства і поновлювати їх вона не бажає. Збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, інтересам дитини, яка змушена спостерігати негативні події в сім`ї, що має істотне значення. Щодо місця проживання сина, то на даний час він проживає разом з нею, і відповідач не заперечує щодо такого подальшого його проживання, а отже і спір щодо місця проживання дитини відсутній.

Незалежно від того, що відповідач надає кошти для утримання сина, однак з метою регулярної та своєчасної сплати аліментів на утримання дитини, в визначеному розмірі, вважає за необхідне щоб аліменти були призначені судом.

Домовленість між ними про періодичність та повноту участі відповідача в утриманні сина відсутня.

Відповідач офіційно працевлаштований, однак отримує мінімальну заробітну плату, а тому і розмір аліментів має бути визначений в розмірі не менше 2000 гривень.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовну заяву у межах її доводів та просила задовольнити повністю. Додатково пояснила, що подружні відносини між ними припинені з серпня 2020 року, з цього часу проживають окремо. Відповідач сплачтив аліменти добровільно по березень 2021 року. Вказала, що стосунки між подружжям зіпсувалися, оскільки відповідач часто був відсутній вдома, є здогадки, що він зрадив подружній вірності, вона втратила до нього почуття. Просила шлюб розірвати, аліменти стягнути з квітня 2021 року.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав, не заперечив проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі визначеному позивачкою. Підтвердив, що сім`я дійсно розпалась, примирення неможливе, проживають окремо. Причиною погіршення та припинення подружніх відносин були часті сварки, які виникали на побутовому грунті. Аліментти сплачує добровільно, сплатив по березень 2021р.

Ухвалою суду від 23.11.2020 р. позовна заява ОСОБА_1 залишалася без руху з наданням строку для усунення порушення та подачі до суду всі копії документів, завірених належним чином , долучених до матеріалів позовної заяви для вручення відповідачу. На виконання ухвали суду позивачкою було подано всі копії документів, завірені належним чином. Ухвалою суду від 28.12.2020 р. відкрите спрощене позовне провадження з викликом сторін. Заслухавши пояснення позивачки, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку що позовна заява підлягає до задоволення. Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 пебувають у шлюбі, зареєстрованому 18.10.2009 року відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис за № 1659. З оглянутого судом свідоцтва про народження вбачається, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 484, зареєстрований відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у частині першій статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 24 СК України закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як слідує з положень статті 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до вимог статті 112 СК України, якою визначено підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружні стосунки припинені з серпня 2020 року та не відновлювалися. Сторони проживають окремо, спільного господарства, бюджет не ведуть, не мають спільних інтересів і не піклуються один про одного. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свою сім`ю, сім`я розпалася з вини обох сторін.

Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги

Виходячи з достовірно встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що між сторонами відсутні почуття любові, поваги, взаєморозуміння. Примирення не можливе , оскільки взаємної волі сторін на спільне проживання немає.

Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них та неповнолітньої дитини. За наведених обставин, шлюб слід розірвати.

Судом також встановлено, що спільний син сторін проживає з позивачкою. З моменту пред`явлення позову, відповідач в добровільному порядку надавав матеріальну допомогу на утримання дитини. Проте, сторонами не досягнуто домовленості з приводу подальшої участі відповідача в утриманні дитини, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, стягнути рішенням суду з відповідача на користь позивача аліменти на його утримання. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначено у ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло,розваги і медичне обслуговування.(Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи встановлені по справі обставини, відсутність заперечень відповідача на предмет спору в частині стягнення аліментів, та з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, суд вважає необхідним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , 2014 р.н. в розмірі 2000,00 грн. Наявність інших обставин, які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів (незадовільний стан здоров`я відповідача, наявність у нього утриманців, тощо), судом не встановлена. Оскільки, судом не встановлено наявних боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , з моменту пред`явлення позову до суду, то суд вважає, що кошти, які відповідач сплачував позивачці, сплачувалися як аліменти на утримання дитини. Позивачка у своїх поясненнях в судовому засіданні не заперечила факту отримання коштів від відповідача. Враховуючи вищевстановлені факти, суд прийшов до висновку, що аліменти підлягають до стягнення не з моменту пред`явлення позову до суду, а з 01.04.2021 р. , оскільки аліменти сплачені по березень 2021 р. включно, претензій до розміру сплачених аліментів у позивачки немає. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Враховуючи загальні засади регулювання сімейних відносин, визначених у статті 7 СК України, а саме, рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають аліменти на утримання на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 01.04.2021 р. до повноліття дитини. Рішення суду в частині стягнення аліментів на дитину межах суми платежу за один місяць - допустити до негайного виконання. Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача в прибуток державного бюджету в сумі 840,80 грн. від сплати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 55, 110, 112, 115 , 180, 182, 191 СК України, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273,354, 355 ЦПК України, суд ,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу , стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, задовольнити .

Шлюб, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 18 жовтня 2009 року відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1659, розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рівне Рівненської області на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2000 (дві тисячі ) грн. 00 коп., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 01.04.2021 р. до повноліття дитини.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на дитину межах суми платежу за один місяць - допустити до негайного виконання.

Стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рівне Рівненської області судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. в прибуток державного бюджету.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 . Повний текст рішення виготовлено 08.04.2021 р.

Суддя: О.В.Панас