Справа № 462/787/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова у складі головуючої судді Румілової Н.М., при секретарі Шиманській Я.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення обов`язку в утримання непрацездатної матері,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 15 лютого 2021 року звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 19.08.2019 року постановлено рішення Залізничного районного суду м. Львова в справі № 462/8049/19, яким з нього було стягнуто аліменти на утримання непрацездатної матері, відповідача по справі, в розмірі 1000 грн. щомісячно. Постановою Львівського апеляційного суду від 21.05.2020 року у справі № 462/8049/19 збільшено розмір аліментів, що стягуються з нього до 2 000 грн., починаючи з 24.12.2019 року довічно. Зазначена постанов змінила рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27.01.2020 року яким було відмовлено в задоволені позову про збільшення розміру аліментів. Про вказані судові рішення він довідався тільки на стадії їх виконання. Ці судові справи розглядалися без участі позивача, тому він був позбавлений права користуватися належною правовою допомогою та подавати свої докази та заперечення щодо позовних вимог. Просить суд припинити його обов`язок по сплаті аліментів на утримання ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що відповідач з 1980 року знаходилась у шлюбі з ОСОБА_3 , має від цього шлюбу сина ОСОБА_4 , 1981 року народження, однак цей шлюб був розірваний через зраду відповідача. Позивач народився у 1992 році, його батьком був ОСОБА_5 , його часто переводили з однієї школи в іншу, не питаючи його думку з цього приводу. У 2002-2003р. він проживав у бабці ОСОБА_6 , оскільки відповідач в черговий раз вийшла заміж за ОСОБА_7 . Стосунки з вітчимом не склались. У м.Совєцьк РФ, де вони проживали, у 9 класі він навчався у вечірній школі, оскільки після сварки з вітчимом пішов з дому та змушений був працювати, проживав у гуртожитку. Забезпечував він себе одягом та харчуванням самостійно. В той час йому було 14 років, відповідач кожної суботи провідувала його та забирала частину його заробітку. Коли не було можливості утримувати себе, він змушений був проживати у притулку «Крошка дельфін» у м.Совєцьку. Відповідач відвідувала його один раз на місяць, гостинців та подарунків йому не приносила. Відповідач з чоловіком повернулась до Львова, а його залишила у притулку. У 18 років він змушений був покинути притулок, та на кошти, що дав притулок, він вернувся до Львова. Відповідач та її чоловік чинили йому перешкоди у користування квартирою АДРЕСА_1 , хоча він іншого житла не має. Він змушений був звертатись з цього приводу до поліції. Відповідач 6.11.2017р. зверталась з заявою до начальника Головного управління юстиції з заявою, в якій зазначила, що вона відмовляється від родинних стосунків з ним. Він змушений проживати в орендованій квартирі, за яку сплачує 6000грн. та несе витрати за комунальні послуги. Також він змушений брати кредитні кошти, що б підтримувати свою життєдіяльність та ще сплачувати кошти. Відповідач не дала йому належної освіти, не займалась його вихованням, його утриманням, не виконувала свої батьківські обов`язки. Крім того, маючи старшого сина ОСОБА_4 , вона також не виконувала належно свої обов`язки, оскільки сама в своєму позові визначає, що він зловживає спиртними напоями. Вимог до цього сина стосовно сплати аліментів не висуває. Крім того, вона проживає з чоловіком, який є працездатний та має обов`язок утримувати свою дружину. Вважає вимоги ОСОБА_2 до нього безпідставними.

Ухвалою суду визначено здійснювати судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач на позовну заяву відзив не надав.

У зв`язку із тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновків про відмову у позові з наступних підстав.

Згідно до ч.2ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захистусуб`активних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення(визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п5.5постанови Великої Палати Верховного Суду від 22серпня 2018року у справі №925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо. Судом встановлено, щорішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року в справі № 462/8049/19 за позовом відповідача ОСОБА_2 до позивача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти по 1000 грн. щомісячно довічно.

Постановою Львівського апеляційного суду від 21.05.2020 року у справі № 462/8049/19 збільшено розмір аліментів, що стягуються з позивача ОСОБА_1 на утримання непрацездатної матері ОСОБА_2 , до 2 000 грн. щомісячно, починаючи з 24.12.2019 року довічно. Зазначена постанова змінила рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27.01.2020 року, яким було відмовлено в задоволені позову про збільшення розміру аліментів.

Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав припинення його обов`язок по сплаті аліментів на утримання ОСОБА_2 , не є належним способом захисту в розумінні ст.16 ЦК , не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom»), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53)

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист це юридичне закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у цивільних відносинах, що звернулася до суду з позовом.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Тобто, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Беручи до уваги, що є рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року про стягнення аліментів з позивача на утримання матері та є постанова апеляційного суду від 21.05.2020 року про збільшення розміру стягнутих аліментів, які не оскаржувались ОСОБА_1 та вступили в законну силу, а заявлені перед судом вимоги позивача зводяться з незгодою саме цих суддівських рішень, суд вважає, що вимога позивача про припинення обов`язку по сплаті аліментів є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не передбачає такий спосіб оскарження цих рішень.

Питання судових витрат суд вирішує згідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. 2, 10, 11, 12, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення обов`язку в утримання непрацездатної матері відмовити.

Понесені судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.М.Румілова