Постанова

Іменем України

06 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 461/8296/19

провадження № 61-15452св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Жданової В. С., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2020 року у складі судді Стрельбицького В. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Копняк С. М., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Оприско М. В. звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання протиправним та скасування наказу.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 26 квітня 2017 року ОСОБА_1 призначений на посаду директора Регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»).

08 червня 2017 року з позивачем укладено трудовий договір на строк з 27 квітня 2017 року по 24 квітня 2020 року.

Наказом відповідача від 09 січня 2018 року та 25 січня 2018 року позивача звільнено з посади директора РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» за пунктом 1 статті 41 КЗпП України.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22 січня 2019 року та постановою Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2019 року, визнано незаконними та скасовано накази відповідача від 09 січня 2018 року та від 25 січня 2018 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді директора РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Допущено негайне виконання рішення про поновлення на посаді та про виплату компенсації за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду про негайне поновлення ОСОБА_1 виконане наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 08 лютого 2019 року.

ОСОБА_1 приступив до виконання трудових обов`язків 18 лютого 2019 року.

Наказом АТ «Укрзалізниця» «По особовому складу» від 02 жовтня 2019 року № 1939/ос встановлено ОСОБА_1 режим неповного робочого тижня: робочий день - понеділок та режим неповного робочого дня - протягом однієї години з 08:00 год. до 09:00 год., починаючи з 12 грудня 2019 року.

Представник позивача вважає, що оскаржуваний наказ є таким, що порушує трудові права позивача, оскільки винесений без його згоди та за відсутності умов, визначених частиною третьою статті 32 КЗпП України.

З урахуванням викладених обставин просив суд про визнання протиправним та скасування наказу «По особовому складу» від 02 жовтня 2019 року № 1939/ос.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2020 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» «По особовому складу» від 02 жовтня 2019 року №1939/ос.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Не погодившись з таким рішенням, АТ «Укрзалізниця» подало апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У жовтні 2020 року АТ «Укрзалізниця» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

16 листопада 2020 року на адресу Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Оприско М. В. надійшов відзив на касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця», в якому представник позивача просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача та залишити оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

10 листопада 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 26 квітня 2017 року № 1066/ос ОСОБА_1 призначений на посаду директора РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

08 червня 2017 між ПАТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 укладений трудовий договір № 118 на строк з 27 квітня 2017 року по 24 квітня 2020 року.

Наказом від 09 січня 2018 року № 04 та від 25 січня 2018 року № 14 ОСОБА_1 звільнено з посади директора РФ «Львівська залізниця» за пунктом 1 статті 41 КЗпП України.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22 січня 2019 року та постановою Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2019 року, позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця» задоволено. Визнано незаконними та скасовано накази ПАТ «Укрзалізниця» від 09 січня 2018 року № 04 та від 25 січня 2018 року № 14 про звільнення позивача. ОСОБА_1 поновлено на посаді директора РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Допущено негайне виконання рішення про поновлення та про виплату вимушеного прогулу за один місяць.

Наказом голови правління ПАТ «Укрзалізниця» від 08 лютого 2019 року № 291/ос ОСОБА_1 поновлено на посаді директора РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 25 січня 2018 року.

Встановлено, що ОСОБА_1 приступив до виконання своїх обов`язків 18 лютого 2019 року.

Наказом АТ «Укрзалізниця» «По особовому складу» від 02 жовтня 2019 року № 1939/ос директору РФ «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 встановлено режим неповного робочого тижня: робочий день - понеділок та режим неповного робочого дня протягом однієї години - 08:00 год. до 09:00 год., починаючи з 12 грудня 2019 року.

03 жовтня 2019 року позивач ознайомлений з наказом АТ «Українська залізниця» «По особовому складу» від 02 жовтня 2019 року № 1939/ос.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен повідомлятись не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу, який передбачає що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

При таких обставинах судам при розгляді справ щодо захисту трудових прав у зв`язку зі зміною істотних умов праці необхідно встановлювати, чи мали такі зміни місце, чи є вони істотними, чи викликані вони змінами в організації виробництва і праці.

Суди встановили, що наказом АТ «Укрзалізниця» від 01 червня 2018 року № 349 «Про деякі питання діяльності ПАТ «Укрзалізниця»», введено в дію з 01 червня 2018 року організаційну структуру РФ «Львівська залізниця», а також Положення про РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Відповідно до затвердженої організаційної структури, директор РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» мав у своєму безпосередньому підпорядкуванні Центр науково-технічної інформації і бібліотечно-бібліографічного обслуговування, а також структурний підрозділ «Будинок побуту «Львів».

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 06 березня 2019 року № 155, на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 21 лютого 2019 року, введено в дію організаційну структуру апарату управління РФ «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», згідно якої у затвердженій організаційній структурі апарату управління РФ «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» посада директора РФ «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» не передбачена.

На підставі зазначеного, 26 липня 2019 року затверджено штатний розпис апарату управління РФ «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» та введено його в дію з 01 липня 2019 року. У вказаному штатному розписі відсутня посада директора РФ «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

З урахуванням суттєвого зменшення функціональних обов`язків та завантаженості позивача винесено оскаржуваний наказ АТ «Укрзалізниця» від 02 жовтня 2019 року № 1939/ос, яким встановлено ОСОБА_1 режим неповного робочого часу починаючи з 12 грудня 2019 року.

Разом з тим, зміни в організаційній структурі апарату управління підприємства не можуть вважатися змінами в організації виробництва і праці на АТ «Укрзалізниця».

Зокрема, пунктами 4.1, 4.2 трудового договору від 08 червня 2017 за № 118 передбачено, що режим робочого дня встановлюється правилами внутрішнього трудового розпорядку роботодавця. Керівнику встановлюється ненормований робочий день, п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Внесення змін до договору здійснюються виключно у письмовій формі, шляхом підписання сторонами додаткових угод (пункт 6.1 трудового договору).

Відповідачем не надано доказів того, що з позивачем були укладені додаткові угоди, які б передбачали зміни щодо умов праці ОСОБА_1 .

Крім того, слід ураховувати, що згідно із ч.1 ст. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Тобто, законодавець встановлює лише максимальну межу норми тривалості робочого часу (не більше 40 годин на тиждень), а не його обов`язковий мінімальний розмір.

Відповідно до ст. 56 цього Кодексу, за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Тривалість неповного робочого часу не обмежується і може встановлюватися як шляхом зменшення тривалості щоденної роботи, так і зменшенням щоденної роботи при неповному робочому тижні.

Роботодавець має право на встановлення неповного робочого часу без згоди працівника. Однак, при цьому повинна бути додержана процедура зміни істотних умов праці. Змінювати істотні умови праці роботодавець вправі тільки при наявності змін в організації виробництва і праці.

Установивши, що відповідачем не доведено факту зміни істотних умов праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, та обґрунтовано визнав протиправним та скасував наказ АТ «Укрзалізниця» «По особовому складу» від 02 жовтня 2019 року №1939/ос.

Ураховуючи викладене, доводи касаційної скарги про те, що оспорюваним наказом права позивача не порушено, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди попередніх інстанцій переглянули судове рішення відповідно до таких висновків.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев