КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/174/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Навігатор» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Навігатор», державного реєстратора комунального підприємства «Центр правової допомоги та реєстрації» Мельника Дмитра Сергійовича про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Навігатор» (далі - ТОВ «Лекс Навігатор»), державного реєстратора комунального підприємства «Центр правової допомоги та реєстрації» Мельника Д.С. (далі - державний реєстратор Мельник Д.С.) про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

На обґрунтування позову зазначено, що 13 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» укладений кредитний договір № 576/ПВ-06, за умовами якого позивач отримала кредит у розмірі 1 051 406,26 грн на споживчі потреби на строк до 11 грудня 2028 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 13 грудня 2010 року між позивачем та банком було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

22 квітня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Лекс Навігатор» укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 1349/к та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, відповідно до яких до ТОВ «Лекс Навігатор» перейшло право вимоги за кредитним договором № 576/ПВ-06 та іпотечним договором від 13 грудня 2010 року.

5 червня 2019 року на підставі рішення державного реєстратора Мельника Д.С., індексний номер: 47202765, за ТОВ «Лекс Навігатор» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що ТОВ «Лекс Навігатор» не наділено правом надавати фінансові послуги, а тому не має правових підстав набувати право вимоги за кредитним договором, позивач просила визнати недійсними договір купівлі-продажу майнових прав № 1349/к та договір відступлення права вимоги від 22 квітня 2019 року; скасувати рішення державного реєстратора Мельника Д.С., індексний номер: 47202765, від 5 червня 2019 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Лекс Навігатор».

РішеннямПечерського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року позов задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора КП «Центр правової допомоги та реєстрації» Мельника Д.С., індексний номер: 47202765, від 5 червня 2019 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Лекс Навігатор».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «Лекс Навігатор» мало право, як юридична особа, брати участь в електронних торгах із продажу права вимоги за кредитним договором № 576/ПВ-06 та іпотечним договором, укладеними 13 грудня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 . При цьому укладені між відповідачами спірні договори про відступлення права вимоги від 22 квітня 2019 року відповідають вимогам статей 512, 513, 514 ЦК України та є договорами відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а отже відсутні підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання їх недійсними, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 161/5127/17-ц (провадження № 61-17635св18).

Задовольняючи позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, районний суд виходив з того, що відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, яке міститься в іпотечному договорі, іпотекодержатель має право звернути стягнення на нерухоме майно шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання, однак письмова вимога про усунення порушень, надіслана іпотекодержателем, не вручена іпотекодавцю, тобто під час вчинення реєстраційних дій не дотримано приписів пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора, ТОВ «Лекс Навігатор» через представника за довіреністю - адвоката Гербеду Г.Г.подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи і порушення норм процесуального права,та ухвалити в цій частинінове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Як на підставу своїх вимог представник відповідача посилається на те, що суд першої інстанції, правомірно відмовивши у задоволенні основних позовних вимог немайнового характеру про визнання недійсним правочину, помилково задовольнив похідну від нього вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію, здійснену на підставі такого правочину, що є взаємовиключним.

Суд неповністю з`ясував обставини стосовно надіслання ТОВ «Лекс Навігатор» та отримання ОСОБА_1 письмових вимог про усунення порушень, а також надання державному реєстратору Мельнику Д.С. певного документу, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем (боржником) такої вимоги.

Крім того, районний суд не врахував що згідно сталої судової практики та правових висновків Великої Палати Верховного Суду скасування рішення про державну реєстрацію є неналежним способом захисту права власності, така позовна вимога не може бути задоволеною.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, відповідач оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимогпро скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав та відступлення права вимоги це судове рішення не оскаржується сторонами, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Павленко В.В. просить відмовити у задоволенніапеляційної скарги ТОВ «Лекс Навігатор», посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Як на підставу своїх заперечень представник позивача зазначив, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, зокрема досліджено належні та допустимі докази, що існували на момент звернення до суду з позовом, та які суд врахував при розгляді справи, оскільки однією з вимог позовної заяви було саме скасування незаконного рішення державного реєстратора.

Твердження відповідача про неправильний спосіб захисту, обраний позивачем, не ґрунтується на нормах закону, оскільки скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і внесення про це відповідного запису призводить до відновлення становища, яке існувало до проведення державної реєстрації прав, яке скасовано.

Вказує на те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу.

Відзив відповідачів ПАТ «Дельта Банк» та державного реєстратора Мельника Д.С. на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 грудня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 576/ПВ-06, за умовами якого позивач отримала кредит у розмірі 1 051 406,26 грн на споживчі потреби на строк до 11 грудня 2028 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 13 грудня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір, за яким позивач передала в іпотеку банку нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2006 року.

Згідно із протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-01-31-000197-b, 25 березня 2019 року відбулися електронні торги з продажу активів (майна) ПАТ «Дельта Банк» під лотом F11GL39066, до якого увійшло: право вимоги за кредитним договором від 13 грудня 2010 року № 576/ПВ-06, укладеним з фізичною особою; забезпечення - однокімнатна квартира, загальною площею 41,10 кв. м, житловою площею 22,60 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 , іпотекодавцем якого є позичальник. Продаж відбувся за згодою іпотекодержателя, який перебуває в стані припинення, а переможцем торгів із запропонованою ціною 689 313,00 грн стало ТОВ «Лекс Навігатор».

22 квітня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Лекс Навігатор» укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 1349/к та нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, відповідно до яких до ТОВ «Лекс Навігатор» перейшло право вимоги банку за кредитним договором № 576/ПВ-06 та іпотечним договором від 13 грудня 2010 року.

5 червня 2019 року на підставі рішення державного реєстратора Мельника Д.С., індексний номер: 47202765, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію за ТОВ «Лекс Навігатор» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Ухвалюючи рішення про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції дійшов висновку, що письмова вимога про усунення порушень, надіслана іпотекодержателем, не була вручена іпотекодавцю, тобто під час вчинення реєстраційних дій державним реєстратором не дотримано приписів пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а відтак рішення про реєстрацію права власності на квартиру не можна вважати правомірним.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Системний аналіз положень статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмета іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127) у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії,для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Тобто для реалізації позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій іпотекодержателем, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Висновки щодо обов`язкового дотримання кредитором вимог Порядку № 1127 викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661цс18) та від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Разом з тим, виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

У розумінні наведеного, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, в даному випадку - норм ЦПК України.

За статтею 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

За змістом частини третьою статті 175, статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Таким чином, зазначеними нормами процесуального права передбачено право позивача пред`явити позов до кількох відповідачів, об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Отже, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Однорідними можуть вважатися позовні заяви, пов`язані однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим самим позивачем до одного і того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного і того самого відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

При цьому, об`єднання позовних вимог може мати негативні наслідки. Сумісний розгляд декількох вимог, навіть тісно пов`язаних і однорідних, розширює предмет доказування у справі, збільшує коло учасників процесу, ускладнює розгляд та вирішення справи. Об`єднання позовів є правом, а не обов`язком суду.

Таким чином, позивач повинен обґрунтувати підставу звернення до суду окремо по кожній вимозі та вказати конкретні докази на підтвердження викладених обставин - у даному випадку по кожному із договорів купівлі-продажу майнових прав та відступлення права вимоги, які є самостійними правовідношеннями, а також рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що є підставою для виникнення у сторін цих правовідносин цивільних прав і обов`язків. У випадку наявності порушень, які були допущені як під час укладення відповідних договорів, так і при їх виконанні, утворюється окремий склад цивільно-правового правовідношення, що характеризуються самостійними цивільно-правовими наслідками.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації права власності, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що відступлення ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «Лекс Навігатор», як юридичної особи, яка позбавлена права надавати фінансові послуги, суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Так як відступлення права вимоги відбулось за договором, який є недійсним, то всі подальші дії ТОВ «Лекс Навігатор» пов`язані з реалізацією неправомірно набутого права кредитодавця є також недійсними.

Зокрема, у зв`язку з визнанням недійним договору купівлі-продажу майнових прав № 1349/к від 22 квітня 2019 року, підлягає визнанню недійсним і договір відступлення права вимоги від 22 квітня 2019 року, відповідно до якого ТОВ «Лекс Навігатор» набуло прав іпотекодержателя за іпотечним договором. Рішення державного реєстратора Мельника Д.С. було прийнято на підставі іпотечного договору від 13 грудня 2010 року та договору про відступлення права вимоги від 22 квітня 2019 року за цим договором, а тому відповідно до вимог частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав є похідною від спору щодо відповідного майна або майнових прав нового іпотекодержателя стосовно предмету іпотеки.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позовні вимоги не збільшувались і не уточнювались позивачем та її представниками, а також не подавалися заяви про зміну предмету і підстав позову у порядку, визначеному статтею 49 ЦПК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договір купівлі-продажу майнових прав № 1349/к та договір відступлення права вимоги від 22 квітня 2019 року відмовлено.

Зазначене судове рішення в цій частині сторонами не оскаржувалось в апеляційному порядку.

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, належним чином не дослідив предмет і підстави заявленого позову, та не врахував, що факти порушення вимог договору та/або норм чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку не підлягали з'ясуванню в межах cудового розгляду даної справи та не мали істотного значення для правильного вирішення спору за обставин, коли ця вимога була заявлена позивачем як похідна від позовних вимог про визнання правочинів недійсними, у задоволенні яких відмовлено.

Враховуючи викладене, районний суд дійшов необґрунтованого висновку про скасування рішення державного реєстратора КП «Центр правової допомоги та реєстрації» Мельника Д.С., індексний номер: 47202765, від 5 червня 2019 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Лекс Навігатор» з підстав того, що відповідачами було порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, а саме шляхом визнання за новим іпотекодержателем права власності на іпотечне майно.

Колегія суддів зазначає, що якщо вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі укладеного договору шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки позичальнику, який є одночасно іпотекодавцем, не була вручена, то у цьому випадку позивач не позбавлена можливості захисти своє порушене право щодо переходу права власності на нерухоме майно до відповідача належним та ефективним способом захисту, який би відповідав змісту та характеру вищевказаного порушення.

Так, стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є доведена належними доказами, наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд першої інстанції не встановлював його неефективність з точки зору статті 16 ЦК України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже саме по собі скасування рішення державного реєстратора КП «Центр правової допомоги та реєстрації» Мельника Д.С. від 5 червня 2019 року про реєстрацію права власності на обтяжену іпотекою квартиру за ТОВ «Лекс Навігатор»не відповідає змісту порушеного права ОСОБА_1 , характеру її порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

У постанові від 19 травня 2020 року (пункт 63) у справі № 916/1608/18, предметом якої в тому числі було визнання неправомірними дій та недійсним рішення державного реєстратора, Велика Палата Верховного Суду вказала, що позовні вимоги про визнання неправомірними дій державного реєстратора та визнання недійсним його рішення не відповідають ефективним способам захисту прав та інтересів позивача, оскільки судове рішення про задоволення таких вимог не є підставою для внесення запису про право власності позивача до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, чого прагне позивач.

Як встановлено вище, похідною позовною вимогою від вимоги про визнання правочинів недійсними у цій справі є скасування рішення державного реєстратора Мельника Д.С., індексний номер: 47202765, від 5 червня 2019 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Лекс Навігатор». Тобто позивач не ставила питання про скасування реєстраційного запису від 3 червня 2019 року № 31860428, внесеного на підставі оскаржуваного рішення реєстратора.

З наведеного слідує, що задоволення позовних вимог виключно щодо дій державного реєстратора без оскарження наслідків, в цьому випадку реєстраційного запису про право власності іпотекодержателя на спірне майно, не може призвести до ефективного та дієвого захисту прав позивача від ймовірних (на думку позивача) порушень з боку відповідачів, а задоволення таких позовних вимог не призведе до відновлення права, на захист якого був поданий даний позов.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив предмет і підстави заявленого позову та, не надавши йому належну правову оцінку, допустив порушення процесуальних норм, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.

Згідно із пунктом 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України із ОСОБА_1 стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ТОВ «Лекс Навігатор», а саме 1 152,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Навігатор» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора комунального підприємства «Центр правової допомоги та реєстрації» Мельника Дмитра Сергійовича, індексний номер: 47202765, від 5 червня 2019 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за товариством з обмеженою відповідальністю «Лекс Навігатор» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Навігатор» 1 152,60 грн (одну тисячу сто п'ятдесят дві гривні 60 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній