Справа № 161/217/21
Провадження № 2/161/1367/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Кирилюк В.Ф., за участю секретаря судового засідання Самолюк І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В :

29 грудня 2020 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» (далі відповідач, ТОВ «СОС Кредит») про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 липня 2020 року між нею та відповідачем був укладений договір про надання позики №17219014.

Позивач вказує, що договір ні з використанням власноручного, ні електронного підпису, не підписувала, а тому просить суд визнати його недійсним.

Позивач в судове засідання не з`явилася.

Відповідач у письмовому відзиві позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що відповідач вважає укладеним між ним та позивачем договір про надання фінансового кредиту від 12 липня 2020 року №17219014, шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом України «Про електронну комерцію» (а.с.9-26).

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З аналізу вищенаведеного слідує, що укладенню будь-якого правочину у письмовій формі передає його підписання з боку сторін. При цьому, за змістом ч.1 ст.205 ЦК України, правочину, укладені в електронній формі, прирівнюється до правочинів, укладених в письмовій формі.

В свою чергу, статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Пунктами 6, 12 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору;

одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Тобто, чинне законодавство дозволяє сторонам письмового (електронного) правочину здійснювати його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом України «Про електронну комерцію». Одночасно, отримання такого одноразового ідентифікатора передує реєстрація в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав пропозицію укласти договір в електронній формі.

Порядок реєстрація в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції з отриманням відповідного одноразового ідентифікатора передбачений у ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», яка передбачає, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Отже, для реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції з отриманням відповідного одноразового ідентифікатора, особа має ідентифікуватися в такій системі.

У частині четвертій статті 8 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.

При цьому, у частині шостій статті 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що перелік інформації, необхідної для вчинення електронного правочину, визначається законодавством України або за домовленістю сторін.

З наведеного можливого зробити висновок, що фізична особа може ідентифікувати себе в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом введення відповідної інформації про себе, перелік якої визначається законодавством України, або за домовленістю сторін.

Конкретний перелік інформації, який фізична особа повинна надати про себе під час укладення договору фінансового кредиту з небанківською установою, у Законі України «Про електронну комерцію» не наведено, а тому до даних правовідносин, враховуючи правовий статус відповідач як небанківської фінансової установи, слід субсидіарно застосовувати положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

У частинах першій та другій статті 18 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансовим установам під час здійснення (надання) фінансових послуг забороняється вступати в договірні відносини з анонімними особами, відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки.

Фінансовим установам забороняється вступати в договірні відносини з клієнтами - юридичними чи фізичними особами у разі, коли виникає сумнів стосовно того, що особа виступає не від власного імені.

Тобто, фінансова установа, укладаючи в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» договір в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, повинна забезпечити такий спосіб ідентифікації клієнта, який унеможливить сумнів, що особа виступає не від власного імені. Вказане здійснюється, в тому числі з метою запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Частиною першою статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» визначено, що ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються до встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених цим Законом), проведення фінансової операції, відкриття рахунка.

З метою неперешкоджання звичайній діловій практиці верифікація клієнта може здійснюватися за необхідності під час встановлення ділових відносин. У такому разі здійснення верифікації має бути завершене якнайшвидше після першого контакту з клієнтом, за умови здійснення ефективного управління ризиками легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення. Верифікація клієнта також може бути здійснена після відкриття рахунка, але до проведення по ньому першої фінансової операції.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» визначено, що верифікація - заходи, що вживаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу з метою перевірки (підтвердження) належності відповідній особі отриманих суб`єктом первинного фінансового моніторингу ідентифікаційних даних та/або з метою підтвердження даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників чи їх відсутність;

З аналізу вищенаведених положень законодавства, що регулює порядок надання фінансових послуг та запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів слідує, що для належної ідентифікації особи позивача, перед встановленням з нею ділових відносин, відповідач повинен також був провести її верифікацію, тобто, встановлення особи клієнта наданим ідентифікаційним даним.

При цьому, чинне на час виникнення спірних правовідносин Положення про здійснення фінансового моніторингу фінансовими установами, яка затверджено Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 05.08.2003 N 25, не передбачало можливості здійснення віддаленої (не особистої) ідентифікації та верифікації особи клієнта.

В розглядуваному випадку, перед встановленням ділових відносин з позивачем у вигляді укладення в електронній формі договору фінансового кредиту, відповідач належним чином, в присутності позивача, не верифікував її особу, та здійснив реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції з отриманням відповідного одноразового ідентифікатора, без належної перевірки особи позивача.

Суд зауважує, що наведений відповідачем метод верифікації шляхом надсилання смс-повідомлення, не дає змогу належним чином встановити особу клієнта, адже знаючи лише її ідентифікаційні дані (номер РНОКПП, дані паспорту, анкетні дані), замість неї верифікацію може пройти будь-яка особа, вказавши довільний номер мобільного телефону під час реєстрації, який не має конкретної прив`язки до особи-клієнта.

Суд також зазначає, що можливість віддаленої верифікації особи-клієнта, без необхідності її особистої присутності, при наданні небанківських фінансових послуг, в чинному законодавстві з`явилася лише з 30 липня 2020 року разом з набранням чинності Положення про здійснення установами фінансового моніторингу, яке затверджено Постановою Правління Національного банку України від 28.07.2020 №107. У додатку 2 до вказаного Положення наведений Порядок ідентифікації, верифікації клієнта (представника клієнта). Цей порядок не передбачає верифікацію особи клієнти лише шляхом відправлення смс-повідомлення на номер телефону, який клієнт самостійно вказує, а у п.31 цього порядку наведені такі способи віддаленої верифікації особи клієнта:

1) отримання копії ідентифікаційного документа та довідки про присвоєння РНОКПП (якщо немає необхідної інформації в ідентифікаційному документі), засвідченої КЕП власника ідентифікаційного документа;

2) отримання через Систему BankID НБУ ідентифікаційних даних;

3) зчитування ідентифікаційних даних із безконтактного електронного носія, імплантованого до ID-картки, збереження протоколу проведеної автентифікації під час здійснення процедури зчитування (принаймні пасивної автентифікації відповідно до пункту 5.1 частини одинадцятої ІКАО Doc 9303) та

збереження протоколу фіксації факту введення особою правильного персонального ідентифікаційного номера, призначеного для ідентифікації та авторизації доступу до безконтактного електронного носія (ПІН1), або

здійснення фотофіксації особи з використанням методу розпізнавання реальності особи та особи з власним ідентифікаційним документом, а саме сторінки/сторони, що містить фото власника, з подальшим накладенням КЕП уповноваженим працівником установи та кваліфікованої електронної позначки часу на отриманий електронний документ, що містить фото;

4) отримання ідентифікаційних даних та фінансового номера телефону з бюро кредитних історій (за умови, що джерелом таких даних є банк) та коректного введення особою, верифікація якої здійснюється, otp-пароля, надісланого установою на такий фінансовий номер телефону, та фотофіксації особи із використанням методу розпізнавання реальності особи та особи з власним ідентифікаційним документом, а саме сторінки/сторони, що містить фото власника, з подальшим накладенням КЕП уповноваженим працівником установи та кваліфікованої електронної позначки часу на отриманий електронний документ, що містить фото.

У зв`язку з вищевикладеним суд дійшов висновку, що оскільки відповідач перед встановленням ділових відносин з позивачем у вигляді укладення в електронній формі договору фінансового кредиту, належним чином, в присутності позивача, не верифікував її особу, та здійснив реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції з отриманням відповідного одноразового ідентифікатора, без належної перевірки особи позивача, суд дійшов висновку, що вчинений на електронному договорі електронний підпис одноразовим ідентифікатором неможливо вважати підписом ОСОБА_1 , особу якої не було встановлено належним чином.

Слід зазначити, що ідентифікацію особи позивача за допомогою електронного цифрового підпису, як це передбачено Законом України «Про електронні довірчі послуги», абзацом другим частини першої статті 12 Закону України «По електронну комерцію», відповідач не здійснював, а здійснив її за виданим ним же одноразовим ідентифікатором, без належного встановлення (верифікації) особи позивача.

З наведеного слідує, що договір фінансового кредиту від 12 липня 2020 року №17219014 є неукладеним, адже він не підписаний з боку позивача (як в електронній, так і паперовій формі).

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 червня 2020 року №145/2047/16-ц, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Отже, суд відмовляє у задоволенні позову про визнання спірного договору недійсним, адже він є неукладеним, тобто не відбувся, як такий, про що суд констатує у мотивувальній частині цього рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст. 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ», м. Київ, вул. Почайнинська, 23, .

Повне судове рішення складено та підписано 08 квітня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк