Справа № 138/1735/20
Провадження № 22-ц/801/765/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 рокуСправа № 138/1735/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ліннік Я.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2021 року, ухвалене суддею Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області Холодовою Т.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 з участю третьої особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Могилів-Подільської державної нотаріальної контори Вінницької області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина, що складалася із 17/50 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 були його дружина (бабуся позивача) ОСОБА_4 та син (батько позивача) ОСОБА_5 .

Позивач вказує, що його батько прийняв спадщину, оскільки на день смерті проживав та був зареєстрований з спадкодавцем за однією адресою, однак не встиг її оформити, так як ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Позивач прийняв спадщину після смерті свого батька в силу положень ст. 1268 ЦК України, так як на день смерті останнього був неповнолітнім.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся позивача ОСОБА_4 , спадкоємцем після її смерті залишились її дочка - відповідач у справі ОСОБА_2 , яка подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини та позивач за правом представлення відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, який прийняв спадщину в силу ст. 1268 ЦК України, так як на день смерті останньої був неповнолітнім.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач, подаючи заяву про прийняття спадщини свідомо приховала від нотаріуса відомості про те, що крім неї спадкоємцем є також і позивач. Внаслідок цього державним нотаріусом Могилів-Подільської державної нотаріальної контори Вінницької області 14.03.2012 відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 17/50 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

В 2019 році позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_4 . Державний нотаріус, з`ясувавши, що позивач дійсно є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , звернувся до відповідача з проханням з`явитись до нотаріальної контори для внесення змін до виданого їй свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, відповідач до нотаріальної контори не з`явилась, а тому 03.10.2019 нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі позивачу Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його бабусі ОСОБА_4 ..

Позивач вказує, що загальна частка, яку він успадкував після смерті дідуся, бабусі та батька становить 3/4 від 17/50 частин житлового будинку, а частка відповідача становить 1/4 частки спадкового майна.

Пославшись на викладене, з урахуванням положень ст. 1301 ЦК України, уточнюючи вимоги позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.03.2012, зареєстроване в реєстрі за № 2-162 на ім`я ОСОБА_2 .

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки захистити своє право він може лише у випадку визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на будинок, виданого на ім`я відповідача. Також суд не встановив, чи подавалася заява власником майна про внесення змін до державного реєстру, не з`ясував, за яких обставин було знищено спадкове майно і хто його знищив.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Могилів-Подільська державна нотаріальна контора Вінницької області не з`явились. Про причини неявки суд не повідомили. Суд вирішив розглянути справу у їх відсутність.

Від представника відповідача 05.04.2021 надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, проте ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06.04.2021 в задоволені клопотання відмовлено.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина, що складалася із 17/50 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.10.1981 та копією витягу про державну реєстрацію прав № 33377270 від 03.03.2012 (Т.1 а.с. 60-61, 62).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 були його дружина (бабуся позивача) ОСОБА_4 та син (батько позивача) ОСОБА_5 , які прийняли спадщину оскільки на час відкриття спадщини проживали із спадкодавцем, що підтверджується копіями довідок № 180, № 182 від 18.06.2019 (Т.1 а.с. 28).

Однак, батько позивача ОСОБА_5 не встиг її оформити, так як ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Спадкоємцями першої черги за законом після померлого ОСОБА_5 , які прийняли спадщину після його смерті, є мати ОСОБА_4 , яка 04.08.2006 звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом (Т.2 а.с. 91) та син ОСОБА_1 .. Від імені останнього з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.03.2006 звернулась його мати ОСОБА_6 (Т.2 а.с. 90). Крім того, так як на день смерті батька ОСОБА_1 був неповнолітнім, то останній і в силу положень ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 спадщину після смерті батька ОСОБА_3 не прийняла, оскільки з відповідною заявою до нотаріальної контори не зверталася та не проживала зі спадкодавцем на час його смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся позивача ОСОБА_4 , спадкоємцем після її смерті залишились її дочка - відповідач у справі ОСОБА_2 , яка подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини та позивач за правом представлення відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, який прийняв спадщину в силу ст. 1268 ЦК України, так як на день смерті останньої був неповнолітнім.

07.06.2010 відповідач ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , вказавши, що крім неї інших спадкоємців немає (Т.1 а.с. 38).

Після чого 14.03.2012 ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на належні їй 17/50 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд (Т.1 а.с. 39).

14.03.2012 державний нотаріус видала на ім`я відповідача свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2-162, на вказану вище частку будинку, що належала чоловіку спадкодавиці ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємицею якого була його дружина, котра спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав (Т.1 а.с. 68).

26.06.2019 позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідну частину майна померлої ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка складається з 17/50 частин житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд (Т.2 а.с. 49).

03.10.2019 державним нотаріусом постановою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю згоди спадкоємця ОСОБА_2 вирішити питання через нотаріальне провадження та неможливістю внести зміни до виданого свідоцтва про право на спадщину (Т.2 а.с. 87-88).

З Витягів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що державним реєстратором зареєстровано закриття об`єкта нерухомого майна житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , в зв`язку із знищення об`єкта нерухомого майна. Право власності припинено. Крім того, на підставі укладеного 31.07.2019 договору купівлі-продажу, право власності на земельну ділянку, яка розташована за вище вказаною адресою зареєстровано за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (Т.1 а.с. 136-144).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту не відновлює його права та не сприяє захисту права на спадщину. Також судом вказано, що спадкове майно, права на яке бажає оформити позивач, на сьогодні не існує, оскільки даний об`єкт нерухомого майна знищений, право власності на нього згідно вказаної статті ЦК України є припиненим, а відтак не може бути оформлене позивачем шляхом отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями статті 1266 ЦК України, якою передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини; прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини.

Відповідно до приписів ч. 1, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно зі ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до ч. 1 ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач фактично прийняв спадщину після смерті батька та бабусі, при цьому державний нотаріус видаючи свідоцтва про право на спадщину відповідачу ОСОБА_2 не враховав дану обставину.

Проте, визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним, не є можливим, оскільки спадкове майно, яке бажає оформити позивач на час вирішення даного спору знищено.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Факт знищення спадкового майна підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 36139918 від 23.07.2019.

Таким чином, нерухоме майно, на яке позивач просить суд визнати право власності у порядку спадкування за законом та за правом представлення фактично та юридично станом на момент розгляду справи судом вже не існувало, оскільки його було знищено, про що зроблено запис відповідно до законодавства.

Зазначена обставина позивачем не спростована.

Позивач обрав спосіб захисту своїх прав, який не має наслідку поновлення порушених, на думку останнього, прав з огляду на те, що свідоцтво про право власності, яке він оскаржує, стосується нерухомого майна (будинку) , яке знесено, а отже не є предметом матеріального світу , щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки у розумінні приписів статті 179 ЦК України.

Судом також встановлено, що земельна ділянка, на якій був розташований знищений жилий будинок (що є об`єктом спадкування) на праві власності зареєстрована за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу.

Приймаючи до уваги , що вказана земельна ділянка не була предметом судового спору та позовні вимоги щодо неї позивачем в суді першої інстанції не заявлялись, доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача на дану земельну ділянку до уваги не приймаються, адже виходять за межі позовних вимог.

За змістом ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

З урахуванням наведеного, судом першої інстанції правильно зазначено, що обраний позивачем спосіб захисту не відновлює його права та не сприяє захисту його права на спадщину.

З чим погоджується апеляційний суд.

Враховуючи зазначені обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив чи подавалася заява власником майна про внесення змін до державного реєстру та не з`ясував за яких обставин було знищено майно і хто його знищив, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставин судом першої інстанції не досліджувались і не були предметом судового розгляду, а тому апеляційний суд в силу повноважень визначених ст.367 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених вимог в суді першої інстанції.

Відтак доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому до уваги колегією суддів не приймаються.

Інші доводи скаржника щодо того, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, не впливають на правильність оскаржуваного рішення, оскільки докази, на які посилається в апеляційній скарзі позивач були предметом дослідження у суді, на підставі яких суд зробив правильний висновок.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення справи, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Згідно вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало