КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06квітня 2021 року м. Київ

Справа №761/38266/14-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/2416/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Фролової І.В. 18 лютого 2015 року в м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 1767406,64 грн, а також судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19 грудня 2008 року між ПАТ «Кредит Оптима Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 045-СФ, на підставі якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в сумі 637500,00 грн на термін до 19 грудня 2011 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 26 % річних, а відповідач зобов`язався одержувати та повертати кредит згідно з графіком погашення кредиту. Банком зобов`язання виконані, проте відповідач взяті на зобов`язання за кредитним договором не виконуються, прострочена заборгованість не погашається та станом на 15 грудня 2014 року її розмір становить 1767406,64 грн, що складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 637500,00 грн; простроченої заборгованості по процентам - 498158,22 грн; пені - 550660,35 грн; 3 % річних - 81088,07 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» загальну суму заборгованості за Кредитним договором № 045-СФ від 19 грудня 2008 року у розмірі 1767406,64 грн, яка складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 637500,00 грн; простроченої заборгованості по процентам - 498158,22 грн; пені - 550660, 35 грн; 3 % річних - 81088,07 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, а отже зобов'язаний повернути позивачу борг.

Не погодився із вказаним судовим рішенням відповідач, в травні 2016 року його представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує на те, що позивач не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції. Також зазначає, що відповідач не погоджується з розрахунком заборгованості позивача та прийняття його судом першої інстанції до уваги, з огляду на те, що він виконаний невірно, та відповідач був позбавлений можливості надати контр розрахунок заборгованості в судовому засіданні. Судом першої інстанції не враховано та залишено поза увагою те, що в кредитному договорі не визначено порядку сплати, нарахування процентів за договором залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Отже, кредитний договір не містить детального опису сукупної вартості кредиту для споживача ( у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, крім того, відсутній графік платежів по кредиту, процентам.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю /т.1 а.с.111-115/.

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року відкрито апеляційне провадження у вказаній справі та призначено справу до розгляду /т.1 а.с.129/.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2016 року зупинено провадження у вказаній цивільній справі до розгляду Шевченківським районним судом м. Києва цивільної справи № 761/34002/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» про визнання кредитного договору недійсним /т.1 а.с.202/.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 ліквідовано Апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду міста Києва на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2018 року визначено суддів, які входять до складу колегії: Соколова В.В. - головуючий суддя, судді: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В. /т.1 а.с.220/.

20 січня 2021 року на черговий запит Київського апеляційного суду, Шевченківським районним судом м. Києва була надана належним чином засвідчена копія рішення від 10 грудня 2020 року у справі № 761/3400/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Кредит Оптима Банк» про визнання кредитного договору недійсним /т.1 а.с.238-247/.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Фролової І.В. 18 лютого 2015 року в м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором /т.1 а.с.248/.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду заяви повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Основним доводом апеляційної скарги є посилання на неналежне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи. Враховуючи, що в силу положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, вказане питання підлягає вирішенню першочергово.

Згідно ч. 1 ст. 158 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

В ч.1 ст. 76 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції), визначено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі №466/5632/14-ц (провадження №61-18371св19) зазначено, що «відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. В апеляційній скарзі ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 130) посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме неповідомлення про судове засідання, призначене на 07 березня 2017 року. Проте суд апеляційної інстанції не врахував, що п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення відповідача про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні, оскільки рекомендоване повідомлення про єдине призначене судове засідання на 18 лютого 2015 року, повернулось з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» /т.1 а.с.62/.

Відповідач при зверненні із заявою про перегляд заочного рішення вказував, що не отримував ніяких повідомлень про позов та заочне рішення було ухвалене за його відсутності в суді першої інстанції. Проте суд першої інстанції не звернув на це увагу та відмовив в перегляді заочного рішення.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено як обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення - справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір по суті апеляційним судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

19 грудня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № 045-СФ. За умовами цього договору ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 637500 грн з цільовим призначенням - на споживчі цілі. Повернення кредиту мало відбутися до 19 грудня 2011 року, а сплата процентів мала відбуватись щомісячно, розмір процентів - 26,00 % річних. В разі несвоєчасного повернення позичальником обумовленої суми кредиту та нарахованих процентів сторони обумовили нарахування штрафних санкцій у розмірі 5 % від загальної суми отриманих кредитних коштів /т.1 а.с.8-10/.

Факт видачі кредиту, тобто виконання позивачем взятих на себе зобов`язань, підтверджується заявою на видачу готівки від 19 грудня 2008 року, де отримувачем визначений відповідач ОСОБА_1 , сума коштів становить 637500 грн /т.1 а.с.11/.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №045-СФ станом на 19 грудня 2014 року заборгованість за кредитом становить - 637500 грн; заборгованість зі сплати процентів визначена за ставкою 26 % за період з 15 грудня 2011 року по 15 грудня 2014 року в розмірі - 498158,22 грн; пеня розрахована за ставкою 52 % за період 15 грудня 2013 року по 15 грудня 214 року - 550660,35 грн; штрафні санкції нараховані за ставкою 3 % за період з 20 грудня 2011 року по 15 грудня 2014 року - 81088,07 грн /т.1 а.с.30/.

За даними виписки по рахунку за період з 20 грудня 2008 року по 15 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримав кредит на суму 637500 грн і інших операцій по цьому рахунку не проводилось /т.1 а.с.32-33/.

Позивачем на адресу відповідача направлялись вимоги про погашення заборгованості, в тому числі за даним кредитним договором, на суму 1209418,53 грн , з яких 637500 грн за простроченим кредитом, 385539,07 грн проценти за користування кредитом, 784087,14 грн пені /т.1 а.с.25-29/.

В заяві про перегляд заочного рішення від 08 квітня 2016 року представник відповідач вказував на обставини, що зумовили неявку відповідача в судове засідання, пояснень та доказів по суті спору не надано /т.1 а.с.78-84/.

В якості додатків до апеляційної скарги відповідачем надана копія договору застави № 045/З укладеного між сторонами 26 грудня 2008 року та копії судових рішень у справі № 761/38269/14.

Згідно з договором застави, в порядку забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 045-СФ від 19 грудня 2008 року, відповідач передав в заставу автомобіль марки LEXUS, модель XL478, легковий універсал, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , шасі (кузов) НОМЕР_2 /т.1 а.с.116-117/.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2016 року у справі № 761/38269/14-ц відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Кредит Оптима Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на заставне майно. Ухвалюючи вказане судове рішення судом були встановлені обставини укладення між сторонами 19 грудня 2008 року кредитного договору та 26 грудня 2008 року договору застави. Судом встановлена наявність заборгованості в розмірі 1767406,64 грн, яка складається з простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 637500 грн; заборгованість по процентам - 498158,22 грн; нарахована пеня - 550660,35 грн; 3% річних - 81008,07 грн. Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог стала наявність розбіжностей між даними шасі автомобіля зазначеними у договорі застави та наявного у власності відповідача. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року /т.1 а.с.118-123/. Але за даними Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала апеляційного суду була скасована судом касаційної інстанції, а справу було направлено на новий апеляційний розгляд. Постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року вказані позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором №045-СФ від 19 грудня 2008 року в розмірі 696644,88 грн, шляхом звернення стягнення на предмет застави за Договором застави №045/З від 26 грудня 2008 року автомобіль марки LEXUS, модель LX 470, тип автомобіля легковий універсал, 2005 року випуску, шляхом його продажу з прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета застави для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вказана судове рішення на час розгляду справи є таки, що набрало законної сили.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року у справі № 761/34002/16-ц відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фінансова компанія «Аверс №1», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору. З мотивувальної частини рішення вбачається, що судом встановлені обставини укладення між сторонами, зокрема позичальником ОСОБА_3 , 19 грудня 2008 року кредитного договору, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 637500 грн. Судом надана оцінка умовам договору, несправедливих його умов не встановлено, вказано на те, що презумпція правомірності цього правочину не спростована. Вказане рішення згідно з відміткою місцевого суду набрало чинності 19 січня 2021 року /т.1 а.с.241-246/.

Згідно з положеннями ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

В силу ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством (ч.4 цієї норми Закону).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 вказала на те, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір, який передбачає послуги з споживчого кредитування на суму 637500 грн на строк до 15 грудня 2011 року зі сплатою процентів за користування ними в розмірі 26 % річних. При цьому слід зазначити, що відповідач, як споживач послуг, для прийняття усвідомленого рішення, перед укладенням договору про споживчий кредит мав самостійно ознайомитися з інформацією про умови кредитування. А отже підписавши кредитний договір, відповідач здійснив волевиявлення та погодився з визначеними умовами. Таким чином, між сторонами укладений договір споживчого кредитування, який відповідає вимогам чинного законодавства, є чинним і правомірним.

В ході розгляду справи обставини виконання позивачем взятих на себе зобов`язань по наданню кредитних коштів в розмірі 637500 грн підтверджуються належними доказами та не спростовуються відповідачем у справі. Натомість матеріали справи не містять даних про виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Наданий з позовною заявою розрахунок заборгованості відповідача підписаний уповноваженою особою банку та містить печатку банку, слід погодитись, що він не є фінансовим документом, але він є письмовим документом. Натомість виписка по рахунку відповідача є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, тобто вона є первинним фінансовим документом. Здійснивши аналіз даних розрахунку і виписки по рахунку, апеляційним судом встановлено, що ці дані є ідентичними.

Враховуючи вищевикладене, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що має місце прострочена заборгованість по кредиту в розмірі 637500 (шістсот тридцять сім тисяч п`ятсот) грн.

Заборгованість зі сплати процентів визначена за ставкою 26 % за період з 15 грудня 2011 року по 15 грудня 2014 року в розмірі - 498158,22 грн. Разом з тим, сторонами у договорі строк дії договору не був визначений конкретною датою, зазначено до повного виконання прийнятих на себе зобов`язань, що не може вважатися визначеним строком в розумінні вимог ЦК України. Але сторонами був визначений термін повернення кредиту датою 19 грудня 2011 року, тобто проценти можуть бути нараховані в межах цього строку. Однак, з розрахунку заборгованості вбачається, що проценти нараховані позивачем за період з 15 грудня 2011 року до 15 грудня 2014 року. Таким чином, в межах заявлених позовних вимог, обґрунтованим є нарахування процентів лише в період з 15 по 18 грудня 2011 року, що становить суму 1816,44 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення пені за період з 15 грудня 2013 року по 15 грудня 214 року в розмірі 550660,35 грн задоволенню не підлягають, також з огляду на те, що строк кредитування закінчився 19 грудня 2011 року, після чого визначені умовами договору штрафні санкції застосуванню не підлягають, так як заявлені поза межами дії договору.

Натомість кредитор має право на застосування до відповідача міри відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, що передбачені положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України.

При зверненні до суду позивачем заявлені вимоги про стягнення 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України.

Усталена судова практика свідчить про те, що попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати неустойки) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11).

Розрахунок 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання по сплаті кредиту наведений стороною позивача перевірений судом. З огляду на те, що суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення суми заборгованості по тілу кредиту в розмірі 637500 грн, то нарахування на цю суму 3 % річних за період з 19 грудня 2011 року по 15 грудня 2014 року в розмірі 57165,41 грн є також обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Розмір заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом визначений судом у сумі 1816,44 грн, а тому сума 3% річних становить 163,03 грн.

А отже загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 696644 (шістсот дев`яносто шість тисяч шістсот сорок чотири) гривні 88 копійок.

Як вже вказане вище, Постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором №045-СФ від 19 грудня 2008 року в розмірі 696644,88 грн, шляхом звернення стягнення на предмет застави за Договором застави №045/З від 26 грудня 2008 року автомобіль марки LEXUS, модель LX 470, тип автомобіля легковий універсал, 2005 року випуску, шляхом його продажу з прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета застави для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Матеріали справи не містять даних про виконання вказаного судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 19 травня 2020 року №361/7543/17 зробила правовий висновок про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14).

Велика Палата також вказала, що з метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що питання щодо виконання виданого кредитору виконавчого документа у разі, коли такий обов`язок боржника за таким виконавчим документом відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням (через виконання боржником, іншою особою тощо) підлягають вирішенню в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 432 ЦПК України.

Оскільки іпотека є одним із видів застави, то вказані правові висновки можуть бути застосовані при вирішенні даної справи.

Отже, враховуючи наведені правові висновки, наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не нівелює можливостей кредитора на задоволення його вимог про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням. До того ж вказане право було реалізовано кредитором до прийняття рішення про звернення стягнення на предмет застави. Зазначення в обох судових рішеннях про стягнення заборгованості за основним договором - Кредитним договором №045-СФ від 19 грудня 2008 року і одного і тож розміру заборгованості має бути враховано при виконанні вказаних судових рішень.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права щодо неналежного повідомлення учасника справи, а також неповне з`ясування судом обставин справи.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково.

В порядку ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 цієї статті).

Судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч..1,2 цієї статті).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 цієї статті).

При зверненні до суду з позовом позивачем були заявлені позовні вимоги на суму 1767406,64 грн, до задоволення підлягають вимоги на суму 696644,88 грн. В апеляційній скарзі відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Таким чином розмір задоволених позовних вимог становить 39,4%, а розмір задоволених вимог апеляційної скарги становить 60,6%. Позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору на суму 3654 грн, отже компенсації позивачеві підлягали б судові витрати на суму 1439,68 грн. Відповідачем понесені судові витрати по сплаті судового збору на суму 4020 грн, тому сума компенсації його судових витрат має становити 2436,12 грн.

А отже керуючись положеннями ч. 10 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за доцільне стягнути з позивача на користь відповідача різницю між цими сумами, яка становить 996,44 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 637500 (шістсот тридцять сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок, заборгованість по процентам за користування кредитом 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 44 копійки, 3% річних в розмірі 57165 (п`ятдесят сім тисяч сто шістдесят п`ять) гривень 41 копійка та 163,03 (сто шістдесят три) гривні 03 копійок, а всього 696644 (шістсот дев`яносто шість тисяч шістсот сорок чотири) гривні 88 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 996 (дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 44 копійки.

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Кредит Оптима Банк» (01135, м. Київ, вул. Дмитрівська, 69, )

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 )

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М.Андрієнко

Н.В.Поліщук