Номер провадження: 22-ц/813/3365/21
Головуючий у першій інстанції Коблова О. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Коблової О.Д. 04 грудня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням(а.с. 1-).

В обгрунтування позову посилався на те, що ОСОБА_1 мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та є єдиним власником зазначеного приватного будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу від 07 червня 1984 року № 3-С-ІІ72. За зазначеної адресою також зареєстровані: ОСОБА_3 - дружина позивача, та ОСОБА_2 - син, що підтверджується Довідкою виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію від 04 липня 2019року № 628.

ОСОБА_2 на теперішній час зареєстрований, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач у зазначеному будинку не проживає та не з`являється з 2017 року.

Факт не проживання відповідача підтверджується вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 15 травня 2018 року у справі №521/20005/17.

За даних обставин, позивач вимушений був звернутися до суду з даними позовними вимогами.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 33-34).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що згідно розписки, складеної відповідачем ОСОБА_2 07 листопада 2019 року, останній надає згоду на зняття його з реєстрації у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач ОСОБА_1 , у свою чергу, відмовляється від претензій до відповідача у кримінальному провадженні №0004533(а.с. 41-43).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та є єдиним власником зазначеного приватного будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу від 07 червня 1984 року № 3-С-ІІ72. За зазначеної адресою також зареєстровані: ОСОБА_3 - дружина позивача, та ОСОБА_2 - його син, що підтверджується Довідкою виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію від 04 липня 2019 року № 628.

ОСОБА_2 на час розгляду справи зареєстрований, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на те, що він перебуває в умовах ДУ «Одеський слідчий ізолятор», відповідно до вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 15 травня 2018 року у справі №521/20005/17.

Виходячи з положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відлповідно до ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим в належному позивачеві жиловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не проживав в ньому з 2017 року у зв`язку із взяттям його під варту 21 листопада 2017 року та відбуттям покарання за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 15 травня 2018 року.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, колегія суддів доходить висновку, що позивачем в судовому засіданні не доведено факт відсутності відповідача ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік за місцем його реєстрації у жиловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та втратою у зв`язку із цим відповідачем права на користування цим житлом, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не можуть бути задоволені з підстав, викладених у даній постанові.

Одночасно, колегія суддів не приймає до уваги посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, щозгідно розписки, складеної відповідачем ОСОБА_2 07 листопада 2019 року, останній надає згоду на зняття його з реєстрації у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач ОСОБА_1 , у свою чергу, відмовляється від претензій до відповідача у кримінальному провадженні №0004533.

Колегія суддів зауважує, що вказані доводи стосуються правовідносин між сторонами стосовно зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстрації у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як предметом даного спору є визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку із чим вказаний довід апеляційної скарги ОСОБА_1 не має правового значення для вирішення даної справи.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, та змінює рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року в частині правового обгрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року змінити.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з підстав, викладених у даній постанові.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 квітня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе