Справа № 308/2962/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах сина ОСОБА_3 , заінтересована сторона: Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про визнання особи недієздатною встановлення опіки і призначення опікуна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах сина ОСОБА_3 , звернулися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про визнання особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна, заінтересована сторона: Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.03.2021, вказана заява залишена без руху, із зазначенням недоліків які слід усунути, для чого було заявникам надано час, а саме п`ять днів з дня отримання ухвали про залишення заяви без руху.

До суду надійшла заява про усунення недоліків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . У заяві, крім іншого вказано на те, що заявниками додано до заяви докази звернення про надання висновку щодо можливості призначення заявників опікуном, через скриньку так як протиепідемічні обмеження не дозволяли подати таку заяву безпосередньо в канцелярію, на підтвердження надано талон про реєстрацію адміністративної послуги (отриманий поштовим зв`язком пізніше), термін виконання якої до 09.04.2021 року, а тому на час вирішення відповідного питання висновок щодо можливості призначення заявника опікуном буде подано до суду. Крім того, вказано, що в прохальній частині наявне клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи з метою визначення психічного стану ОСОБА_3 та здатності (не здатності) розуміти свої дії та керувати ними; батько ОСОБА_3 - ОСОБА_2 є заявником також, про що міститься його підпис в заяві; щодо доказів підтвердження наявності психічного захворювання заявниками вказано, що було надано копію довідки МСЕК; надано висновок спеціаліста за формою 028/о відносно ОСОБА_1 ; заявники вказують, що характеристики та відповідні докази були надані органу опіки та піклування, який надасть висновок (подання) суду. Вважають недоліки ними було усунуто.

Дослідивши матеріали заяви, заяву що надійшла від заявників про усунення недоліків, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно п.1 ч.2 до ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Зазначена заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб; Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту,що маєюридичне значенняв порядку окремого провадження суддею враховано, що ця заява повинна відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст.ст.175,177 ЦПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.4,5,6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Разом з тим, заявниками в заяві на усунення недоліків не зазначено обставин, що свідчать про стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними та не надано документів, які б підтверджували такі обставини, які в свою чергу є ключовими при вирішенні питання щодо визнання особи недієздатною, що в свою чергу передбачено ч. 1 ст. 39 ЦК України.

Зокрема вказується, що його поведінка дає підстави вважати, що він не розуміє значення своїх дій, веде себе не зовсім адекватно, нездатний приймати рішення в простих життєвих ситуаціях і вищенаведене дає підстави сумніватись в його дієздатності.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28.03.1972 року «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним», при проведенні підготовки справи до судового розгляду від заявника повинні бути витребувані дані про психічну хворобу, недоумство громадянина або зловживання спиртними напоями чи наркотичними засобами. Даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.

Окрім цього, суддя звертає увагу, що відсутність викладу таких обставин та доказів, що їх підтверджують, позбавляє суддю можливості встановити наявність достатніх підстав про психічний розлад здоров`я фізичної особи необхідних для вирішення питання про призначення судово-психіатричної експертизи для встановлення її психічного стану, чого в свою чергу вимагає ч. 1 ст. 298 ЦПК України.

При цьому, додана заявниками при подачі заяви копія довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0011994, виданої на ім`я ОСОБА_3 не свідчить про наявність у останньої хронічного, стійкого психічного розладу, не вказує на тяжкість психічного захворювання чи слабоумства, а лише вказує на встановлену групу інвалідності (перша), причину інвалідності (інвалід з дитинства), а також висновок (потребує постійного стороннього догляду та допомоги) та рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: «д» нагляд та лікування у невролога. При цьому, остання дата огляду зазначена 26.10.2020 року.

Фактично недієздатність - це втрата здатності здійснювати особою цивільні права та обов`язки внаслідок тяжкого порушення психічного стану. Критерії недієздатності психічно хворих визначені в Цивільному кодексі України.

Відтак, визнання особи недієздатною - це не тільки визначення стану здоров`я, але й складне юридичне поняття, яке містить в собі два критерії: медичний та юридичний (психологічний). Під медичним критерієм слід розуміти «хронічний, стійкий психічний розлад». Другий, юридичний (психологічний) критерій, вказує на нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Але чіткого категоричного розмежування юридичного (психологічного) та медичних критерій існувати не може.

Так, визнання фізичної особи недієздатною є по суті правовим оформленням змін психіки людини як явища, що виражає прояв сил природи незалежно від дій та усвідомлення особи. Головним завдання суду при визнанні особи недієздатною є констатувати це явище та оцінити його з правової точки зору, тобто задовольнити заяву про визнання особи недієздатною чи відхилити таку заяву.

В свою чергу, ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В той же час, згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Проте, відсутність у заяві обставин, що свідчать, про стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними та документів, які б підтверджували такі обставини позбавляють можливості встановити достатні підстави для розгляду справи по суті, що в подальшому може призвести до суттєвих порушень прав особи, стосовно якої вирішуватиметься питання, щодо визнання її недієздатною.

Щодо клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про проведення судово-психіатричної експертизи слід зазначити наступне.

У своїй постанові від 19 жовтня 2016 року по справі № 6-384цс16 судова палата у цивільних справах Верховного Суду України зазначила, що відповідно до пункту 35 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 № 397 висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені запитання, він дає відповідь з власної ініціативи. Відповіді не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду.

Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений.

Частиною 2 ст. 298 ЦПК України передбачено, що у виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу.

В той же час, згідно п. е ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг.

Стаття 21 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначає, що судово-психіатрична експертиза в адміністративних, цивільних справах, у кримінальному провадженні призначається і проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом.

Так, відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно із сталою практикою Європейського Суду з прав людини обмеження свободи особи, зокрема, в зв`язку з її поміщенням до психіатричної лікарні, має бути перш за все «законним», зокрема відповідати передбаченій законом процедурі; у зв`язку з цим Конвенція про захист прав людини та основних свобод по суті посилається на національне законодавство та передбачає обов`язок дотримання його матеріально-правових та процесуальних норм.

Крім того, вимога щодо затримання відповідно до «процедури, встановленої законом», вимагає наявності в національному законодавстві «справедливих та належних процедур» і відповідного правового захисту від свавільного позбавлення свободи.

Примусове тримання особи в психіатричному закладі є настільки серйозним заходом, що його застосування є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі, заходи було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства. (рішення у справі «Заїченко проти України», пункт 93).

Також, Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні по справі «Акопян проти України» (Заява № 12317/06) вказав, що згідно із практикою Суду медичне втручання, здійснене проти волі заявника, становить втручання у його право на приватне життя, зокрема у право на фізичну недоторканість (див. рішення у вищезазначеній справі «Гласс проти Сполученого Королівства» (Glass v. the United Kingdom), п. 70, та «X. проти Фінляндії» (X v. Finland), заява № 34806/04, п. 212, ЄСПЛ 2012 (витяги)).

Таким чином, заявником наразі не зазначено обставини, що свідчать про стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними та не надано відповідних доказів на підтвердження цих обставин, що в свою чергу перешкоджає призначенню, підготовці справи до розгляду та вирішенню питання щодо призначення судово-психіатричної експертизи, оскільки без відповідних доказів призначення справи до розгляду буде порушувати гарантовані права та свободи ОСОБА_3 .

При цьому, відповідно до положень ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Тобто заявник вправі подати клопотання про витребування доказів з дотриманням вимог, встановлених ст. 84 ЦПК України, зокрема зазначити вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу та надати відмову у наданні необхідних доказів.

Таким чином, заявниками зазначені недоліки в ухвалі про залишення заяви без руху, усунуті були частково.

Разом з тим, зі змісту заяви про усунення недоліків що надійшла на виконання ухвали про залишення заяви без руху, встановлено, що заявники звернулися із заявою про надання висновку щодо можливості призначення заявника опікуном 10.03.2021 року, через скриньку так як протиепідемічні обмеження не дозволяли подати таку заяву безпосередньо в канцелярію, на підтвердження доказів подання такої надано суду талон про реєстрацію адміністративної послуги (отриманий поштовим зв`язком), термін виконання якої до 09.04.2021 року.

Відповідно до ст.120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно положень, ст. 121 ЦПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.

Відповідно до ч.ч.2, 3 та 6 ст.127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

З огляду на наведене, наявність об`єктивних причин неможливості надання висновку органу опіки та піклування щодо можливості призначення заявника опікуном до суду, приходжу до висновку, що заявнику необхідно продовжити строк для усунення недоліків заяви про визнання особи недієздатною, що зазначені в ухвалі суду від 12.03.2021, встановивши такий у десять днів з моменту отримання даної ухвали заявником.

Враховуючи наведене суддя вважає, з урахуванням обставин справи та вимог ЦПК України, достатнім буде становити строк на усунення недоліків зазначених в ухвалі від 12.03.2021, а саме щодо надання висновку органу опіки та піклування щодо можливості призначення опікуном заявника, та усунення інших недоліків, десять днів з моменту отримання заявником, його представником даної ухвали.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.127, 258, 260-261, п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Продовжити заявникам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 строк наданий ухвалою суду від 12.03.2021 про залишення заяви без руху, для усунення недоліків, а саме десять днів з моменту отримання заявником, його представником даної ухвали.

Якщо заявник не усуне недоліки заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош