Номер провадження: 22-ц/813/3412/21
Номер справи місцевого суду: 511/1526/18
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (третя особа - Служба у справах дітей Роздільнянської райдержадміністрації в Одеській області) про позбавлення права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Бобровської І.В. 06 березня 2019 року у м. Роздільна Одеської області, -

встановила:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення (т. 1 а.с. 4-8).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,0 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м., на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого Виконкомом Марківської сільської ради 24 грудня 2010 року. Восени 2017 року ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 домовились про продаж ОСОБА_2 вищевказаного будинку за 4 500 доларів США. Відповідачем ОСОБА_2 було передано ОСОБА_1 , в рахунок виконання зобов`язань щодо купівлі будинку, аванс у розмірі 1 000 доларів США, про що сторонами 24 жовтня 2017 року було складено відповідну розписку в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Грошові кошти в розмірі 3 500 доларів США відповідач ОСОБА_2 зобов`язався виплатити до 31 грудня 2017 року, після того як він отримає гроші за продаж свого будинку, який знаходиться за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Матишівка. 02 жовтня 2017 року позивачка ОСОБА_1 , попередньо домовившись з ОСОБА_2 про продаж йому будинку, зареєструвала у вказаному будинку відповідача ОСОБА_2 та його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2002 р.н. та ОСОБА_4 , 2005 р.н. У погоджений сторонами строк ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 500 доларів США не виплатив, не сплачує комунальні послуги, у зв`язку із чим позивачка, на підставі ст. ст. 319, 391, ч.2 ст. 406 ЦК України, просила суд позбавити ОСОБА_2 та його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2002 р.н, ОСОБА_4 , 2006 р.н. права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження вищевказаним будинком шляхом виселення ОСОБА_2 та його неповнолітніх дітей з будинку.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 06 березня 2019 року у позові ОСОБА_1 було відмовлено (т. 2 а.с. 8-19).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що право відповідачів на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст. 406 ЦК України (т. 2 а.с. 26-33).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що, у даному випадку судом враховано відсутність підстав для виселення відповідачів з житлового будинку, належного позивачу, оскільки позивач має інше житло, що спростовує її потребу у спірному житловому будинку.

Однак, колегія суддів не може у погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 жовтня 2010 року, житловий будинок загальною площею 77 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_8 (т.1 а.с.4).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції від 19 листопада 2013 року, актовий запис №2276, встановлено що 19листопада 2013 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (т.1 а.с.13).

На підставі копії розписки від 24 жовтня 2017 року, яка наявна в матеріалах справи, встановлено, що ОСОБА_2 виявив намір придбати у ОСОБА_1 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 4500 доларів США, на підтвердження наміру сплатив ОСОБА_1 аванс в сумі 1000 доларів США та зобов`язався сплатити залишок ціни будинку в розмірі 3500 доларів США в строк до 31 грудня 2017 року. В разі прострочення зобов`язання відповідач повинен виплатити позивачу неустойку 10% від суми 3500 доларів США (т.1 а.с.15).

За згодою позивача ОСОБА_1 , наданої нею до Марківської сільської ради, відповідач ОСОБА_2 та його неповнолітні діти ОСОБА_3 , 2002 р.н., та ОСОБА_4 , 2006 р.н., 02 жовтня 2017р. зареєстрували місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , знявшись з реєстраційного обліку за попереднім місцем проживання у АДРЕСА_2 та вселились в будинок позивача (т.1 а.с.248).

Факт реєстрації відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується довідкою голови Марківської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 09 липня 2018 року за №217/02-07, довідкою від 27 липня 2018 року за №154/02-15, довідкою від 26 вересня 2018 року за №192/02-15.

У визначений розпискою від 24 жовтня 2017 року строк а саме 31 грудня 2017 року відповідач ОСОБА_2 залишок договірної суми вартості будинку позивачу не сплатив, посилаючись на те, що позивач ухилилась від явки до нотаріуса.

10 січня 2018 р. відповідач ОСОБА_2 сплатив позивачу ОСОБА_1 в рахунок вартості будинку ще 2000 доларів США , що підтверджується розпискою. Залишок в сумі 1500 доларів США зобов`язався сплатити до 15 лютого 2018 року (т.1 а.с.62 об.).

Але, за браком грошей, на зазначену дату суму у розмірі 1 500 доларів США позивачу відповідач не виплатив.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації від 28 листопада 2018 року за №2995/1/15/01-33 було встановлено, що Роздільнянська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним позбавити право користування житловим приміщенням та виселення з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.156).

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що 02 жовтня 2017 року їй зателефонувала ОСОБА_1 та попросила бути присутньою під час оформлення розписки щодо передання грошових коштів. ОСОБА_11 погодилась та запропонувала під`їхати до неї додому. Трохи пізніше до неї під`їхали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Сторони почали складати розписку, в якій значилась грошова сума в розмірі 1000 доларів США та автомобіль. Автомобіль був проблемним, у зв`язку із чим ОСОБА_1 відмовилась від нього та вони почали складати нову розписку тільки на грошові кошти. Відповідно до вказаної розписки, ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1000 доларів США та повинен був до 31 грудня 2017 року передати ще 3500 доларів США за будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Однак по наявній у свідка інформації, ОСОБА_2 не виплатив ОСОБА_1 гроші, не виплачував заборгованість по сплати комунальних послуг, вів себе по хамські та стверджував, що поверне грошові кошти за будинок тільки через суд.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що є співмешканкою відповідача ОСОБА_2 та була присутня під час написання розписки щодо передання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 1000 доларів США. Залишену суму в розмірі 3500 доларів США ОСОБА_2 зобов`язався сплатити до 31 грудня 2017 року. Перед Новим роком ОСОБА_2 зателефонував ОСОБА_1 та хотів домовитись щодо укладення угоди купівлі-продажу, однак ОСОБА_1 повідомила, що перебуває в гостях. 10 січня 2018 року вони зустріли ОСОБА_1 у м. Роздільна біля магазину «АТБ» та вона повідомила про те, що будинок перебуває під арештом, однак вона вирішить це питання. ОСОБА_2 віддав ОСОБА_1 ще 2000 доларів США, про що вона склала розписку. На місці сторони також домовились про те, що залишену суму заборгованості ОСОБА_2 сплатить 15 лютого 2018 року, однак потім перенесли угоду на червень місяць. В кінці березня ОСОБА_1 зателефонувала ОСОБА_2 та повідомила про те, щоб він віддавав залишок грошей за будинок. Також позивачка ОСОБА_1 почала погрожувати, прислала до ОСОБА_2 бандитів, відключила газове опалення та світло в будинку.

В судовому засіданні судом першої інстанції також було допитано свідка дільничного інспектора Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 , який пояснив, що у травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області з двома заявами щодо незаконних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_12 , мотивуючи заяви тим, що вказані особи незаконно проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивачка зазначила, що ОСОБА_2 мав намір купити вказаний будинок, виплатив їй аванс в розмірі 1000 доларів США, однак іншу частину грошей у зазначений строк не виплатив, відмовляється зніматись з реєстрації. Інспектором була проведена бесіда з ОСОБА_2 , який пояснив, що намагався зустрітись з ОСОБА_1 неодноразово, домовлявся про зустріч у нотаріуса, для того щоб передати кошти та отримати документи на будинок, однак ОСОБА_1 постійно відкладала зустріч, а потім почала вимагати гроші, однак, у ОСОБА_2 вже не було вказаної суми. ОСОБА_1 декілька раз зверталась в поліцію із заявами щодо незаконного підключення ОСОБА_2 до лінії електропередач, також з заявою щодо того, що ОСОБА_2 не впускає її в будинок, однак, коли приїхав наряд поліції, в будинку перебувала лише ОСОБА_1 та зазначила, що тільки думала про те, що ОСОБА_2 не впустить її в будинок, однак ОСОБА_2 в будинку не було. По кожному виклику ОСОБА_1 реєструвались матеріали ЖЕО.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа?має право звернутися до суду за захистом свого права.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути?позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися в будинок і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Колегією суддів встановлено, що відповідачі вселилися у спірний будинок, належний позивачу, з дозволу ОСОБА_1 , оскільки сторони мали намір у майбутньому укласти договір купівлі-продажу будинку, однак, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконали передбачені домовленістю щодо купівлі вказаного будинку умови. Так, матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 сплатив позивачу 3000 доларів США в рахунок авансу за придбання спірного будинку в майбутньому за обумовлену сторонами суму в 4500 доларів США. Вказані грошові кошти в розмірі 3000 доларів США залишаються до теперішнього часу в користуванні позивачки, яка вже не згодна продавати свій будинок відповідачу за 4500 доларів, вимагаючи сплати обумовленої в розписці неустойки та витрат, понесених позивачем на численні звернення до правоохоронних органів та пов`язані з подачею позовної заяви до суду, на що частково не згоден відповідач. Позивач відмовляється повернути відповідачу сплачений ним аванс за будинок в сумі 3000 доларів США, мотивуючи наявною заборгованості відповідача за комунальні послуги та понесені нею з вини відповідача вищезазначені витрати. Наявність комунальної заборгованості ОСОБА_2 не заперечує, але не бажає її сплачувати, оскільки позивач не повертає йому аванс на значно більшу суму. При цьому, позовних вимог про повернення авансу відповідачем не заявлялось.

Тому, право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Таким чином, судом першої інстанції не було враховано, що відповідачі користувалась спірним будинком під час дії сервітуту. На час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту (домовленість про укладання договору купівлі-продажу будинку), припинились, у зв`язку із чим суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для їх виселення із приміщення, яке належить позивачу на праві власності, набутому в установленому законом порядку.

За таких підстав, колегія суддів вважає наявними підстави для виселення відповідачів із спірного займаного житлового приміщення з підстав, передбачених ч. 1 п. 4 ст. 406 ЦК України.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 06 березня 2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Також, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у сумі 1 762 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 06 березня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (третя особа - Служба у справах дітей Роздільнянської райдержадміністрації в Одеській області) про позбавлення права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення - задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження майном - будинком АДРЕСА_1 , загальною площею 77,0 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м., шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3 524,01 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 квітня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе