Дата документу 07.04.2021
Справа № 937/9784/20
Провадження № 2/937/1226/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕН УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Захарової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області до ОСОБА_1 про стягнення суми пенсії, виплаченої надмірно,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення суми пенсії, виплаченої надмірно.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ГУ ПФУ в Запорізькій області Ганюк Т.С. з 12.06.2018 року призначена пенсія в разі втрати годувальника з дати подачі документів для призначення пенсії. У серпні 2019 року було перевірено пенсійну справу та переглянуто стаж з урахуванням п. 1 статті 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058). Станом на 12.06.2018 року згідно з наданими Відповідачем документами, страховий стаж складає 17 років 2 місяці 26 днів, який враховано по 06.06.2012 року. В результаті приведення пенсійної справи у відповідність до чинного законодавства виплату пенсії відповідачу з 01.09.2019 припинено в зв`язку з відсутністю у неї права на призначення цієї пенсії. Відповідно до статті 26 Закону № 1058 жінки, які народилися з 01.10.1959 року по 31.03.1961 року мають право на призначення пенсії в 58 років 6 місяців за наявності не менше 25 років страхового стажу. За таких обставин по пенсійній справі № 6 ОСОБА_1 виникла переплата пенсії за період з 12.06.2018р. по 31.08.2019р. у розмірі 21786,6 грн. Обрахування стажу для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника з 12.06.2018 року, є саме рахунковою помилкою. 27.09.2019 року відповідачу було надіслано повідомлення про припинення виплати пенсії та про її переплату. Також, з нею була проведена роз`яснювальна бесіда та надані реквізити для повернення переплати. До цього часу на рахунок управління сума не повернута, а тому позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ГУ ПФУ в Запорізькій області суму пенсії, виплаченої надміру, за період з 12.06.2018р. по 31.08.2019р. у розмірі 21786,60грн. та сплачену суму судового збору у розмірі 2102 грн.

В судове засідання представник позивача не з`явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі.

У судове засідання відповідач не з`явилася, але від її представника адвоката Додудзинського М.М. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, згідно якої позовні вимоги не визнають в повному обсязі та просять у задоволенні позовних вимог відмовити.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено у судовому засіданні, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області відповідачу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 12.06.2018 року призначена пенсія в разі втрати годувальника з дати подачі документів для призначення пенсії (а.с.13).

Згідно п. 3 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління ПФУ 22.12.2014 № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.05.2015 за № 40/26485 Головне управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058 ( далі - Закон № 1058) особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Так позивач у позові посилається на те, що у серпні 2019 року було перевірено пенсійну справу та переглянуто стаж ОСОБА_1 з урахуванням п.1 ст.36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058.

Згідно ст.36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності. В пункті 2 цієї статті зазначено перелік осіб, які відносяться до непрацездатних членів сім`ї, а саме: чоловік (дружина), якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058.

Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», жінки, які народилися з 01.10.1959 року по 31.03.1961 року мають право на призначення пенсії в 58 років 6 місяців за наявності не менше 25 років страхового стажу.

Позивачем було встановлено, що станом на 12.06.2018 року згідно з наданими відповідачем документами, страховий стаж ОСОБА_1 складає 17 років 2 місяці 26 днів, який враховано по 06.06.2012 року.

В результаті приведення пенсійної справи у відповідність до чинного законодавства виплату пенсії відповідачу з 01.09.2019 припинено в зв`язку з відсутністю у неї права на призначення цієї пенсії.

27.09.2019 року позивачем відповідачу було надіслано повідомлення про припинення виплати пенсії та про її переплату. Також, з нею була проведена роз`яснювальна бесіда та надані реквізити для повернення переплати.

Таким чином позивач вважає, що по пенсійній справі №6 ОСОБА_1 виникла переплата пенсії за період з 12.06.2018р. по 31.08.2019 у розмірі 21786,60 грн.

Крім того позивач зазначив, що п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті пенсії, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Поняття "рахункова помилка" в чинному законодавстві не визначено. В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» надається роз`яснення поняття лічильної (рахункової) помилки - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок належить неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період.

Таким чином на думку позивача обрахування стажу для призначення пенсії відповідачу ОСОБА_1 у зв`язку з втратою годувальника з 12.06.2018 року, є саме рахунковою помилкою, а отже, вважає, що сума у розмірі 21786,60грн. є безпідставно набутим майном та підлягає поверненню.

Однак суд з вищевказаними посиланнями позивача не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 1212 ЦК України зобов`язує особу, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

В статті 1215 ЦК України встановлено як загальне правило (поверненню не підлягає допомога, яка виплачена юридичною особою добровільно), так і виключення з нього - відсутність розрахункової помилки зі сторони платника та недобросовісність з боку набувача. Наявність хоча б однієї з таких підстав виключає можливість застосування загального правила.

Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Аналогічна позиція висловлена Верховним судом в постанові від 20.02.2018 р. у справі №174/406/16-ц, тому вказана грошова сума не підлягає поверненню, якщо особа, яка її сплатила, не доведе, що виплата була здійснена внаслідок рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому, добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.

Позивач посилається на те, що грошові кошти у розмірі 21786,60грн., які отримані відповідачкою є такими, що безпідставно нею набуті, а тому вказані кошти підлягають поверненню відповідно до закону.

Однак, судом не встановлено факту недобросовісного набуття ОСОБА_1 отриманих коштів у розмірі 21786,60грн., оскільки судом згідно матеріалів справи встановлено, що згідно заяви про призначена пенсії відповідачкою у заяві було вказано правдиві відомості необхідні для встановлення пенсії, і даний факт позивачем не спростовується, посилання позивача на розрахункову помилку необґрунтовані, а отже поверненню зазначена сума не підлягає.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не надано жодних доказів того, що відповідачкою ОСОБА_1 набуті кошти були отримані недобросовісно та вказана сума є розрахунковою помилкою, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки не доведені допустимими і належними доказами. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 211, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 11, 509 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області до ОСОБА_1 про стягнення суми пенсії, виплаченої надмірно - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко