ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/370/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №754/84/20 Категорія: 305030000 Маренюк В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року :

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2020 року, у складі судді Маренюк В.Л., -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави.

На підставу своїх вимог посилався на те, що 22.10.2019р. ним через систему платежів «Приват 24» було помилково здійснено платіж на суму 10 055,00 грн. Помилковість переказу мала місце як по сумі переказу (рахункова помилка), так і стосовно отримувача грошових коштів (реквізити рахунку / номер картки отримувача).

Як вбачається з квитанції АТ КБ «Приватбанк» №Р24А684660237А 13553 від 22.10.2019р. отримувачем вказаних грошових коштів став ОСОБА_2 .

Позивач зазначав, що з громадянином ОСОБА_2 не було та не має жодних правовідносин, жодних угод та/або договорів із цією особою ( ОСОБА_2 ) укладено та/або підписано не було та немає, жодних підстав для отримання зазначеною особою вказаних грошових коштів не було та немає.

В позасудовий спосіб позивач повернути кошти не мав можливості, а тому звернувся до суду з відповідним позовом. Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 072 грн. 36 коп., з яких 10 055 грн. сума основної заборгованості (кошти, отримані без достатньої правової підстави), 17 грн. 36 коп. - 3 % річних та просив стягнути судовий збір в розмірі 741 грн. 20 коп.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2020 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд виходив з положень статей 1212, 1214 ЦК України, тобто особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними, у відповідності до ст. 536 ЦК України.

Крім того, у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

Відповідачем суду не надано доказів, які б свідчили про наявність договірних відносин з позивачем та перерахування ОСОБА_1 коштів в сумі 10 тис. грн. саме за оренду квартири дружини відповідача - ОСОБА_3 .

Також суд врахував, що в квитанції АТ КБ «Приватбанк» №Р24А684660237А 13553 від 22.10.2019р. в графі призначення платежу відсутнє посилання на будь-яку правову підставу перерахування коштів відповідачу.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та відмовити у задоволенні позову повністю. Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір в розмірі 1 112 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що 21 жовтня 2019 року між його дружиною та ОСОБА_1 укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п.4.2 договору орендарем, тобто ОСОБА_1 передається застава за оренду квартири в розмірі 10 000 грн. Вказані грошові кошти, за твердженням скаржника, ОСОБА_1 , з відома та погодження дружини скаржника - ОСОБА_3 , перерахував на рахунок ОСОБА_2 у банку, та про стягнення даних коштів в сумі 10 тис. грн. подав позов ОСОБА_1 .

Вказує, що в суді першої інстанції надати договір оренди не мав можливості, оскільки після підписання договору примірник договору залишився у ріелтора, який при розгляді справи в суді першої інстанції не відповідав на телефонні дзвінки, як з`ясувалося пізніше він хворів тривалий час, перебував на самоізоляції та не вмикав телефон.

Звертає увагу, що за наявності договору оренди квартири від 21жовтня 2019 року не має підстав для застосування судом статей 387, 1212, 1214 ЦК України, оскільки наявні договірні правовідносини між позивачем та відповідачем, що в свою чергу унеможливлює стягнення з відповідача перерахованих позивачем коштів в сумі 10 тис. грн. як нібито безпідставно набутого майна.

Тому, на думку скаржника, позивач подаючи позов діяв недобросовісно, та ввів в оману суд, заперечуючи наявність будь-яких правовідносин з оренди квартири.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що у нього були правовідносини з ОСОБА_3 з приводу оренди житла, проте, договір було укладено 21.10.2019, а вже 25.10.2019 власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , стала інша особа ОСОБА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №190286524. Наголошує на тому, що будь-яких договірних відносин з відповідачем у нього не було. Не було жодних довіреностей, що ОСОБА_2 діє від імені його дружини ОСОБА_3 , зокрема, щодо договірних відносин по оренді квартири або отримання грошових коштів на цій підставі.

Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 22.10.2019 ОСОБА_1 було здійснено платіж через систему платежів «Приват24» на суму 10 055 грн. Отримувачем платежу, згідно дублікату квитанції №Р24А684660237А13553 від 22.10.2019, є ОСОБА_2 (а.с.9).

29.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про повернення помилково перерахованих коштів в розмірі 10 055 грн.

Листом № 20.1.0.0.0/7-191129/3579 від 05.12.2019 АТ КБ «Приватбанк» повідомив про неможливість повернення коштів, мотивуючи тим, що списання коштів з рахунку неналежного отримувача можливе лише або за його власним дорученням або за рішенням суду. Враховуючи, що на момент розгляду звернення про повернення коштів жодний з даних документів до банку не надходив, тому відсутні підстави для задоволення вимог заяви ОСОБА_1 .

В матеріалах справи відсутні жодні докази, які б свідчили про наявність будь-яких правовідносин між позивачем та відповідачем, на підтвердження правових підстав отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 на свій рахунок грошових коштів в сумі 10 055 грн.

В статті 1212 ЦК України визначені випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з матеріалів справи вбачаються ознаки безпідставного набуття відповідачем майна (грошей) за рахунок позивача, оскільки відсутні будь-які докази про наявність правової підстави отримання коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 , протилежного відповідачем не доведено, а тому суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих грошових коштів в сумі 10 055 грн.

Твердження скаржника про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на наявність договірних відносин з позивачем по оренді квартири та перерахування ним коштів в сумі 10 055 грн. в рахунок оплати вартості проживання в квартирі за договором, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1,3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Так, з долучених до апеляційної скарги документів, зокрема, копії договору оренди б/н від 21.10.2019 вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 21.10.2019 укладено договір оренди квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, до договору є додаток копія акту прийому здачі квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір та акт підписані орендодавцем ОСОБА_3 та орендарем ОСОБА_1 .

Тобто, договірні відносини з приводу оренди квартири виникли між дружиною відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка не є стороною по справі.

Відповідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно з положенням ч.2 даної статті наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Жодних застережень в договорі оренди про перерахування коштів за оренду квартири на рахунок ОСОБА_2 або уповноваження його на отримання коштів за договором, дані документи не містять. Скаржником не надано будь-якого документу, зокрема довіреності, на представництво інтересів ОСОБА_3 з приводу надання в оренду квартири за адресою: АДРЕСА_1 та отримання плати за проживання.

Таким чином, твердження скаржника про отримання ним коштів в сумі 10 055 грн. від ОСОБА_1 за проживання в квартирі та наявність між ними будь-яких договірних правовідносин не підтверджується матеріалами справи, та спростовується вищенаведеними доказами.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду, що ОСОБА_2 безпідставно отримав грошові кошти від позивача, а тому повинен їх повернути власнику майна (грошей).

Натомість, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення 3 % річних на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В даному випадку між сторонами по справі відсутні будь-які (договірні) правовідносини, строк повернення грошових коштів, які позивач помилково перерахував відповідачу на рахунок не визначений, позивачем не доведено з якого моменту до відповідача пред`явлено вимогу про повернення грошових коштів, тобто відповідач не допустив прострочення грошового зобов`язання, а тому у позивача не виникло право на застосування наслідків такого порушення в розумінні статті 625 ЦК України.

Правові позиції Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду, на які послався суд першої інстанції, зводяться до застосування положень ст. 625 ЦК України, як відповідальності за порушення грошового зобов`язання у випадку прострочення виконання судового рішення, а тому застосування їх до спірних правовідносин є безпідставним.

Отже, рішення суду в частині стягнення з відповідача 3 % річних не узгоджується з нормами матеріального права, а тому підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів доходить висновку, що рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2020 року підлягає до скасування в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних та ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції в частині та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, колегія суддів змінює і розподіл судових витрат, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають до стягнення, в результаті взаєморозрахунку (з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за задоволення позовних вимог підлягають до стягнення судові витрати в розмірі 767 грн. 01 коп., з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають до стягнення судові витрати за часткове задоволення апеляційної скарги в сумі 1 грн. 95 коп. та за надання правової допомоги в сумі 4 грн. 25 коп. - пропорційно до розміру задоволених вимог) судові витрати в сумі 760 грн. 81 коп.

Крім того, з позивача в дохід держави необхідно стягнути недоплачену суму судового збору, яка підлягала сплаті в суді першої інстанції за звернення з позовною заявою в сумі 27 грн. 20 коп. з огляду на наступне.

Згідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсоткову співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Враховуючи, що позовна заява направлена до суду першої інстанції у грудні 2019 року, тому при визначенні розміру судового збору необхідно враховувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року, який становив 1921 грн. 00 коп.

Таким чином, позивачу при поданні позовної заяви необхідно було сплатити суму судового збору, що становить 768 грн. 40 коп. 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Натомість, позивач за подання позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 741 грн. 20 коп., а тому сума недоплати становить 27 грн. 20 коп. (768 грн. 40 коп. 741 грн. 20 коп.).

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2020 року у даній справі змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 3 % річних в сумі 17 грн. 36 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 27 грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 760 грн. 81 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова