Постанова

Іменем України

08 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 754/11843/16-ц

провадження № 61-19767св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гайдаша Олександра Володимировича на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення часток (поділ) спільної сумісної власності, посилаючись на те, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 18 березня 2004 року він та ОСОБА_1 є співвласниками (в рівних частинах) квартири АДРЕСА_1 . Між сторонами у справі склалися неприязні відносини, відповідач перешкоджає йому в доступі до квартири та здає її в оренду. Він має бажання реалізувати своє право на житло та поділити квартиру, щоб отримати можливість розпоряджатися належною йому часткою. Враховуючи, що у правовстановлюючих документах на спірну квартиру розмір часток співвласників не визначений, що позбавляє його можливості реалізувати своє право на розпорядження майном шляхом його відчуження, позивач просивподілити квартиру АДРЕСА_1 , а саме визначити за ним частку у спільній власності в розмірі 1/2 частини квартири та визначити за ОСОБА_2 частку у спільній власності в розмірі 1/2 частини квартири.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у складі судді Журавської О. В. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку у спільній власності в розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права в передбачений законодавством спосіб.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ільницького О. О. задоволено. Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, призначене на 31 січня 2019 року, що було перешкодою для розгляду справи. Натомість суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача та ухвалив заочне рішення. Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд зазначив, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 18 березня 2004 року № НОМЕР_1 квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках. За таких обставин визначення часток у праві спільної власності сторін на вказану квартиру в розмірі по 1/2 частині не є практичним і ефективним захистом права позивача, оскільки не змінить наявне у сторін правовідношення. Посилання позивача на те, що відповідач перешкоджає йому в доступі до квартири, а він має бажання реалізувати своє право на житло та поділити квартиру, щоб отримати можливість розпоряджатися своєю часткою, не має правового значення для вирішення спору, оскільки ці обставини не є підставою для захисту прав позивача в обраний ним спосіб, а можуть бути передумовою для заявлення негаторного позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гайдаш О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року, а заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про поділ нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, та виділ частки з цього майна на підставі статей 370, 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Стаття 392 ЦК України, на яку послався апеляційний суд як на підставу для скасування заочного рішення суду першої інстанції, взагалі не згадається в позовній заяві. Тобто судом апеляційної інстанції з власної ініціативи змінено підстави позову з виділу частки із спільної сумісної власності (стаття 370 ЦК України) на визнання права власності (стаття 392 ЦК України). Право позивача на поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності, та виділ належної йому частки з цього майна на підставі статей 370, 372 ЦК України є його безумовним правом, проте апеляційний суд, не надавши оцінки заявленим позовним вимогам, дійшов безпідставного висновку про відмову в їх задоволенні.

В лютому 2020 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ільницький О. О., подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Деснянського районного суду міста Києва.

26 лютого 2020 року справа № 754/11843/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Судами встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на підставі розпорядження від 18 березня 2004 року № 999, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року, у справі № 754/13456/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання незаконним розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації як органу приватизації від 18 березня 2004 року № 999, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на підставі вказаного розпорядження, та визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Тобто розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації як органу приватизації від 18 березня 2004 року № 999 та видане на його підставі свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 є дійсними.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Таким способом може бути, зокрема й визнання права (частина друга статті 16 ЦК України).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою-другою статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до частин першої-другої статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 на підставі статті 372 ЦК України просив поділити квартиру АДРЕСА_1 та визначити за кожним із співвласників по 1/2 частині квартири, посилаючись на те, що між ним та відповідачем склалися неприязні відносини, відповідач перешкоджає йому у доступі до квартири, а він має бажання реалізувати своє право на житло та поділити квартиру, щоб отримати можливість розпоряджатися своєю частковою. Враховуючи, що у правовстановлюючих документах на спірну квартиру розмір часток не визначений, він позбавлений можливості реалізувати своє право на розпорядження майном шляхом його відчуження. Вважав, що відповідачем порушується його право на розпорядження власністю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його права, оскільки згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 18 березня 2004 року № НОМЕР_1 спірна квартира належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках. За таких обставин визначення часток у праві спільної власності сторін на вказану квартиру в розмірі по 1/2 частині не є ефективним способом захисту. Посилання заявника на те, що відповідач перешкоджає йому в доступі до квартири, а він має бажання реалізувати своє право на житло та поділити квартиру, щоб отримати можливість розпоряджатися своєю часткою, не має правового значення для вирішення спору, оскільки ці обставини не є підставою для захисту прав позивача в обраний ним спосіб, а можуть бути передумовою для заявлення негаторного позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції з власної ініціативи змінив підстави позову, оскільки звертаючись до суду з позовом про поділ нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, та виділ частки з цього майна, позивач посилався на статті 370, 372 ЦК України, не заслуговують на увагу. Правовими підставами заявленого позову ОСОБА_1 вказав статтю 372 ЦК України (поділ майна, що є у спільній сумісній власності). Проте, як правильно встановлено апеляційним судом, спірна квартира не знаходиться у спільній сумісній власності сторін, а частки співвласників в ній визначені (по 1/2 частині), а тому повторне визначення часток у праві спільної власності сторін на вказану квартиру в розмірі по 1/2 частині не є практичним і ефективним захистом права позивача, не впливає на вже наявне право власності позивача, про що зазначено у свідоцтві про право власності на житло та відповідачем це право не оспорюється.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції таза своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення нових обставин справи, що за приписами статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський Суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гайдаша Олександра Володимировича залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко