Ухвала

29 березня 2021 року

м. Київ

справа № 334/6859/19

провадження № 61-4060ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року у складі судді: Козлової Н. Ю., та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кримської О. М., Подліянової Г. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом доДніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Позовна заява мотивована тим, що бездіяльність та неналежне виконання прав та обов`язків, передбачених чинним законодавством з боку Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області призвели до втрати ОСОБА_1 Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що була її власністю.

На підставі викладеного, позивач просила суд: визнати незаконними дії та бездіяльність Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області; стягнути на її користь з Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області майнову шкоду у розмірі 114 115,16 грн; повернути судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

09 березня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, у якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що саме винні дії державного виконавця ОСОБА_3 призвели до втрати позивачем Ѕ частини квартири, чим нанесено майнової шкоди у розмірі 114 115,16 грн. Судами не ураховано, що: при винесенні заочного рішення в 2018 році в справі № 334/3398/16-ц позивач не була належним чином повідомлена про розгляд справи, у зв`язку із чим судом не було визначено місце проживання; в ході виконавчого провадження державному виконавцю стало відомо про фактичне місце проживання ОСОБА_1 , однак він продовжував надсилати листи за адресою, за якою вона не проживала. Тобто, наявний причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Суд, зазначаючи, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, порушив вимоги статті 16 ЦК України.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання незаконними дій та бездіяльності відділу державної виконавчої служби та стягнення майнової шкоди у розмірі 114 115,16 грн.

Отже, справа № 334/6859/19 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 334/6859/19 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук