Борівський районний суд Харківської області
справа: № 614/84/21
провадження: 2/614/62/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

12.04.2021 смт. Борова Борівського району Харківської області

справа № 614/84/20

Борівський районний суд Харківської області в складі судді Гуляєвої Г.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за участю учасників справи:

позивача: не з`явилася,

відповідача: не з`явився,

У С Т А Н О В И В :

1. Короткий зміст позовних вимог

08.02.2021 ОСОБА_3 звернулася до Борівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані наступними обставинами.

Згідно договору купівлі-продажу від 16 січня 2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Борівського районного нотаріального округу Харківської обл. Бондаренко О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №98, позивач являється власником квартири АДРЕСА_1 .

Так як позивач на день складання даного договору купівлі-продажу була малолітня, той ого складала і підписувала від її імені її опікун - її баба ОСОБА_5 .

Дана квартира була зареєстрована за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційний №10.

Зі згоди баби позивача, 17 вересня 2018 р. у квартирі був зареєстрований їхній далекий родич ОСОБА_4 , який жодного разу не проживав з ними.

З листопада 2018 р. позивач стала проживати у гуртожитку в м.Харкові, навчається в учбовому закладі.

Баба позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті баби позивачу стало скрутніше проживати у матеріальному плані (батьків у неї немає). Проживаючи у м.Харкові вона нечасто приїжджала додому, оскільки це дорого коштує, крім того необхідно було сплачувати кошти за комунальні послуги. Вона хоче згодом оформити субсидію, однак необхідно вирішити питання з особами, які зареєстровані в квартирі.

Позивачу відомо, що у її квартирі значаться зареєстрованими, крім ОСОБА_4 ще три особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Відносно вказаних осіб питання про зняття з реєстрації практично вирішено А в розмові з ОСОБА_4 позивач була поставлена до відома, що він за власним бажанням виписуватися з її житлового будинку не хоче, останні місяці він не бажає навіть з нею по телефону розмовляти.

.Це і стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав. Іншого способу зняття з реєстрації немає.

Факт реєстрації відповідача в квартирі позивача порушує її права на вільне розпорядження і користування майном. Відповідач, починаючи з 17 вересня 2018 р. (з дня реєстрації) по теперішній час жодного разу у її квартирі не проживав, його особисті речі у квартирі відсутні, він не брав участь у витратах на утримання квартири; на даний час проживає у домоволодінні своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 .

Непроживання відповідача у квартирі позивача більше 2-х років підтверджується актами обстежень квартири АДРЕСА_1 разом зі свідками від 10.02.2020, 24.06.2020, 17.09.2020 та 03.12.2020.

2. Позиції учасників справи

Ухвалою судді від 25.02.2021 у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Борівського районного суду від 16.03.2021 закрито підготовче провадження.

Станом на 12.04.2021 відзив на позовну заяву до Борівського районного суду Харківської області не надійшов.

Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Позивач надала заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі та розгляді справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання повторно не з?явився з невідомих суду причин, про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки за місцем його проживання.

Таким чином, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, ч.2 ст. 247 ЦПК України.

3. Встановлені в судовому засіданні обставини

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 16 січня 2014 р., ОСОБА_9 (продавець) передав у власність, а ОСОБА_5 (покупець), яка діє від імені малолітньої ОСОБА_3 прийняла у власність за відповідну плату трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7,8).

Згідно Актів обстеження від 10.02.2020, 24.06.2020, 17.09.2020 та 03.12.2020, депутатом селищної ради разом із свідками - сусідами; було обстежено домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у якому зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ; зареєстровані особи родинних відносин не мають; ОСОБА_4 зареєстрований з вересня 2018 р., але в даному домоволодінні не проживає близько 2-х років; власник домоволодіння не змогла протягом цього часу зв`язатись з гр. ОСОБА_4 щодо зняття з місця реєстрації з її домоволодіння (а.с.9-12).

До складу сім?ї зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , входять: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; що підтверджується довідкою про склад сім?ї (а.с.13).

4. Релевантні джерела права й акти їх застосування

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами спору, випливають із житлових правовідносин та мають регулюватися положеннями ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України, на положення яких в обгрутування правових підстав своєї вимоги посилається позивач.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членівїх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім?ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім?ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім?ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-709цс16.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-ІV: «Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням…».

Згідно ст.11 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: «Орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці».

Відповідно до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до закону №175/97-ЕР від 17 липня 1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

5. Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач, будучи зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає там з 2018 р. При цьому, порушуючи права позивача як власника.

Згідно Актів обстеження від 10.02.2020, 24.06.2020, 17.09.2020 та 03.12.2020, ОСОБА_4 за місцем реєстрації не проживає з 2018 р.

Так, пред`явлення позову про позбавлення ОСОБА_4 права користування жилим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для його зняття з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

6. Висновки суду за результатами розгляду справи

Оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність обставин позову та про задоволення вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 .

З дотриманням передбаченого законодавством порядку дослідження доказів, ухвалення судових рішень, судом було повно та всебічно з`ясовано всі обставини справи, на підставі яких, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 80, 81, 89, 191, 211, ч. 2 ст. 247, 259, 264, 265, 268, 273, 280-282, п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, на підставі ст.ст.15,16,383,391,405 ЦК України,ст.ст.150,156 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловою площею в жилому приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення може бути переглянуте Борівським районним судом Харківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через Борівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Борівський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Гуляєва Г. М.