ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 березня 2021 року

м. Харків

справа № 610/1540/20

провадження № 22-ц/818/354/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 08 липня 2020 року в складі судді Феленка Ю.В.,

у с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що вона з лютого 2006 року по 30 грудня 2019 перебувала року з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання вони придбали нерухоме та рухоме майно, а саме: нежитлову будівлю - торговий дім «Катюша» за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, кадастровий номер :00:003:0168, площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення, гараж № НОМЕР_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :00:003:0169, площею 0,0125 га для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,384 га, кадастровий номер :00:003:0166, для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури за адресою: АДРЕСА_2 ; мотоцикл «VENOM» моделі «VM250-GY-7», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; нежитловий будинок, загальною площею 104,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем, який не визнає її права на 1/2 частину спільного майна. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з лютого 2006 року по 30 грудня 2019 року та визнати за нею права власності на 1/2 частину вказаного майна.

В заяві про забезпечення позову позивачка просила накласти арешт на вказане нерухоме майно.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 може відчужити спірне майно, що істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду та ефективний захист її прав.

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 08 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на 1/2 частину рухомого та нерухомого майна: нежитлової будівлі - торговий дім « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,9 кв. м; житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 112,3 кв. м, житловою площею 58,7 кв. м; земельної ділянки № НОМЕР_3 , кадастровий номер :00:003:0168, площею 0,15 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівельних споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення гаражу № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 124 кв. м; земельної ділянки № НОМЕР_4 , кадастровий номер :00:003:0169, площею 0,0125 га для будівництва індивідуальних гаражів, для будівництва та обслуговування гаражу, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки № 7/ НОМЕР_5 кадастровий номер :00:003:0166, площею 0,384 га для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 104,9 кв. м, літ. «А-1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; мотоциклу марки «VENOM» моделі «VM250-GY-7», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . В іншій частині заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Разом з тим, з урахуванням обставин справи, предмету спору, характеру спірних правовідносин, забезпечення рівності прав і охоронюваних законом інтересів сторін, суд першої інстанції вважав, що співмірним із заявленими позовними вимогами є накладення арешту на 1/2 частину майна, яке є предметом спору і належить відповідачу на праві власності.

03 серпня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів спільного проживання сторін однією сім`єю без шлюбу та вчинення ним дій з відчуження спірного майна. Він є фізичною особою підприємцем (далі ФОП), а тому накладення арешту на майно буде перешкоджати його господарській діяльності. Зазначає, що арешт майна є неспівмірним з заявленими вимогами. При купівлі спірного майна та нотаріальному посвідченні цих правочинів він засвідчував, що на момент придбання цього майна у особисту приватну власність він не знаходився у зареєстрованому шлюбі та ні з ким однією сім`єю не проживав.

27 жовтня 2020 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, постановленою з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Невжиття заходів забезпечення позову призведе до можливої перереєстрації права власності на спірну квартиру та, як наслідок, непоновлення порушених прав позивачки. Вжиті заходи забезпечення позову є співмірними з заявленими вимогами, оскільки за відсутності заходів забезпечення позову ОСОБА_2 не буде позбавлений можливості вільно розпорядитись спірним майном. Накладення арешту на 1/2 частину спірного майна не призведе до обмеження майнових прав відповідача, оскільки спірне майно залишається в його володінні та користуванні, а обмежується лише можливість розпоряджатися вказаним майно на час розгляду справи. ОСОБА_2 не надано доказів та не наведено, в чому полягає неможливість використання нерухомого майна в підприємницькій діяльності внаслідок накладення арешту на нерухоме майно. Вжитий захід забезпечення позову не впливає на матеріальний стан відповідача, а тому відсутні підстави для зустрічного забезпечення. Також зазначав, що при розгляді заяви про забезпечення позову суд обґрунтовано не надавав оцінку доказам на підтвердження факту спільного проживання позивача із відповідачем, оскільки це є передчасним та стосується суті спору.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 є власником нежитлової будівлі № 4- торговий дім «Катюша» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,9 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу№ 1156, посвідченого 06 червня 2009 року приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу (далі - Балаклійськи РНО) Соколовою Світланою Олексіївною; житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого 25 червня 2013 року приватним нотаріусом Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В. № 1440; земельної ділянки № НОМЕР_3 , площею 0,15 га, кадастровий номер :00:003:0168 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівельних споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1441, посвідченого 25 червня 2013 року приватним нотаріусом Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В., гаражу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу гаража № 1966, посвідченого 25 липня 2013 року приватним нотаріусом Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В.;земельної ділянки, кадастровий номер :00:003:0169, площею 0,0125 га для будівництва індивідуальних гаражів, для будівництва та обслуговування гаражу, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1967 від 25 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1156; земельної ділянки, площею 0,384 га, кадастровий номер :00:003:0166, для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 29 липня 2013 року приватним нотаріусом Балаклійського РНО Харківської області Подольською О.Д. та зареєстрованого за № 1104; нежитлового будинку АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового будинку№ 2628, посвідченого 10 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2628; мотоциклу марки «VENOM», моделі «VM250-GY-7», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1, а с. 63-67, т. 2, а. с. 20, 23-24,26, 28-29).

З 06 червня 2003 року ОСОБА_2 зареєстрований як ФОП, види діяльності: роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний); надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; вантажний автомобільний транспорт; роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами.

ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП з 06 грудня 2006 року, види діяльності: роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах (основний); роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; роздрібна торгівля тютюновими виробами в спеціалізованих магазинах; обслуговування напоями; надання інших інформаційних послуг, н. в. і. у.; надання інших допоміжних комерційних послуг, н. в. і. у.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що є предметом позову, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Верховний Суд у постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 (провадження № 61-21685св19) зазначив, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном. Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним. Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 представник ОСОБА_2 зазначала, що накладення арешту буде перешкоджати господарській діяльності її довірителя, який використовує вказане майно у підприємницькій діяльності та не має наміру його відчужувати. При цьому, сторони є суб`єктами підприємницької діяльності, яку здійснюють: позивачка з 2006 року за адресою: АДРЕСА_5 , а відповідач з 2003 року за адресою: АДРЕСА_6 .

Зазначені обставини ОСОБА_1 не спростовано. Доказів на підтвердження дійсного наміру відповідача відчужити спірне майно виділені матеріали справи не містять, таких доказів позивачкою не було надано як при зверненні до суду з заявою про забезпечення позову, так і до суду апеляційної інстанції.

Встановивши, що відповідач, як і позивачка, є фізичною особою - підприємцем та використовує спірне майно, для здійснення господарської діяльності, за відсутності доказів існування реального ризику відчуження майна, колегія суддів вважає, що обраний спосіб забезпечення позову, а саме арешт рухомого та нерухомого майна, є необґрунтованим та недоцільним, оскільки не забезпечує збалансованості інтересів сторін, завдає прямої шкоди відповідачу, та не містить доведеності співмірності позовних вимог із обраним способом забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».

В постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 457/112/18 (провадження № 61-17587св19) зазначав, що в позовній заяві ПАТ «Укрсоцбанк» просило накласти арешт на житлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3; приміщення 2, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та приміщення 3, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5; нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві приватної власності відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Суд апеляційної інстанції задовольнив частково заявлені вимоги та наклав заборону на відчуження нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 та нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, суд апеляційної інстанції вийшов за межі заявлених вимог, тому постанова апеляційного суду в оскарженій частині підлягає зміні.

З заявою про заборону відчуження спірного майна ОСОБА_1 не зверталася та не позбавлена такої можливості.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про залишення заяви ОСОБА_1 без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367,374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 08 липня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина