Номер провадження: 22-ц/813/2127/21
Номер справи місцевого суду: 520/8608/14-ц
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття апеляційного провадження

07 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року в цивільній справі за позовною заявою публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2014 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги ПАТ «ОТП Банк» обґрунтовувало тим, що 30 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» , правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 100 тис. доларів США. У подальшому між сторонами кредитного договору було укладено додаткові договори, якими вносилися доповнення та зміни до кредитного договору. З метою забезпечення належного виконання боржником зобов`язань за вказаним кредитним договором (т.1, а.с. 2-39).

18 листопада 2014 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Куриленко О.М.) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОТП Банк до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОТП Банк ідентифікаційний код 21685166 заборгованість за кредитним договором № ML -500/012/2008 від 30 січня 2008 року в сумі 62 206, 80 доларів США, що за курсом НБУ України на день ухвалення рішення (100 дол. США = 1533, 5614 гривень) становить 953 979, 47 гривень. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 серпня 1945 року народження, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 серпня 1976 року народження, НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОТП Банк ідентифікаційний код 21685166 витрати на оплату судового збору в сумі 3654 гривень (т.1, а.с. 66-69).

05 грудня 2014 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 подали апеляційні скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2014 року, в яких просять: ОСОБА_3 скасувати рішення суду від 18.11.2014 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що вважає оскаржуване рішення суду не обґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права; ОСОБА_2 перевірити розрахунок банку, відмінити рішення суду від 18.11.2014 року, відхилити позов банку, посилаючись на те, що вважає оскаржуване рішення суду незаконним та несправедливим (т.1, а.с. 77-198).

31 жовтня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» (т.3, а.с. 33-38).

23 листопада 2016 року ПАТ «ОТП Банк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий апеляційний розгляд (т.3, а.с. 47-62).

27 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задоволено. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 31 жовтня 2016 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3, а.с. 83-86).

21 березня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду (головуючий суддя (Сегеда С.М., судді Гірняк Л.А., Цюра Т.В.) апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року залишено без змін (а.с. 186-193).

03 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Касаційного цивільного суду ВС зі скаргою в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача, не повідомивши її належним чином про час та дату розгляду справи, тим самим позбавив заявника права на надання заперечення та доказів на їх підтвердження. Вказала, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що факт підписання кредитного договору чи додаткової угоди до нього не підтверджує факт видачі кредиту. Позивач не надав доказів на спростування висновку судової почеркознавчої експертизи від 28 квітня 2016 року. Позивачем не було дотримано порядок дострокового повернення кредиту. Судом першої інстанції під час відкриття провадження у справі порушено правила територіальної підсудності (т.4, а.с 1-56).

24 липня 2019 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2019 року залишено без змін (т.4, а.с 66-71).

09 вересня 2019 року ОСОБА_1 , який не був стороною у справі, подав апеляційну скаргу на рішення суду від 18.11.2014 року із посиланням на те, що оскаржуване рішення суду впливає на його права і про наявність рішення суду йому стало відомо у серпні 2019 року під час виникнення спору між ним та ОСОБА_2 щодо розпорядження майном подружжя (т.4, а.с.74-85).

20 вересня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий - суддя Ващенко Л.Г.) відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.4, а.с 88-89).

29 жовтня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 у якій він, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. При цьому ОСОБА_1 вважав вказану ухвалу незаконною, оскільки суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі і подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення, лише в межах відкритого апеляційного провадження (т.4, а.с 103-110).

01 квітня 2020 року постановою Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 вересня 2019 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (т.4, а.с 123-126).

15 квітня 2020 року ухвалою колегії суддів Одеського апеляційного суду (головуючий суддя Ващенко Л.Г., суддів Колеснікова Г.Я., Вадовська Л.М.) заяву судді Ващенко Л.Г. про самовідвід у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено (т.4, а.с 134-135).

16 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючого суддю було обрано Дрішлюка А.І.

Апелянт вважає, що рішення суду незаконне, постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню. Апелянт пояснює, що ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , на цей час між ними виникли спірні правовідносини стосовно майна набутого під час шлюбу, а саме автомобілю Nissan Qashqai, 2008 року випуску № НОМЕР_3 , придбаного 04.06.2008 року, а саме права користування та володіння, у не судовому порядку правовідносин не вирішується, що спонукало його звернутися до суду із позовом про поділ майна подружжя. На думку апелянта, спільною сумісною власністю подружжя є майно або грошові кошти, які хоча і були придбані одним з подружжя, але при цьому були використані в інтересах сім`ї. Апелянт вказує на те, що після укладення кредитного договору №ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року, а саме з моменту отримання першого траншу 31 січня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 став власником спільного набутого майна у вигляді грошових коштів сумою 50 тисяч доларів, оскільки кредитний договір укладений одним із подружжя, яким майно використане для задоволення потреб сім`ї, то такий договір створює обов`язків для другого з подружжя. Тому і у ОСОБА_1 виник солідарний обов`язок по поверненню кредитних коштів. Так відповідно до Кредитного договору № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , банк зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 100000 доларів США, що до існування такого договору йому відомо не було, згоди на отримання таких коштів укладення кредитних договорів не надавав, як і інших коштів у розмірі 135000 доларів США, однак у певній частині такі кошти були використані без його відома на набуття спільного майна подружжя. Як пояснює апелянт, всі рахунки клієнтів відкриваються на підставі договору, однак договорів банківського рахунку позивач із слів ОСОБА_2 не надавав, а розрахунки заборгованості, подані банком не є належними та допустимими доказами на його думку. Крім того вважає, що ставка FIRD нарахована не вірно, що стало підставою для його звернення із заявою про проведення відповідної економіко-бухгалтерської експертизи. Апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року, прийняти рішення, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» (т.4 а.с. 74-78зворот).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що провадження за апеляційною скаргою підлягає закриттю виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з умов кредитного договору, які належним чином відповідачами не виконані, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку з позичальника та поручителя у солідарному порядку. Заперечуючи проти нарахованої суми заборгованості, відповідачі з клопотанням про призначення експертизи, в тому числі судово-економічної, не зверталися, доказів на підтвердження погашення кредиту та відсутності заборгованості не надали.

01 червня 2020 року ОСОБА_3 до апеляційного суду було подано відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач, посилаючись на правову позицію ВС, викладену у постанові від 12.05.2019 року у справі №638/1962/17 зазначає, що підстави звернення апелянта до суду є цілком обґрунтованими, оскільки за загальним правилом після отримання кредитних коштів у подружжя виникає й зобов`язання у вигляді повернення грошей, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Окрім того, зазначає, що попри те, що позичальником було отримано 135 000 дол. США, судом було стягнуто 62 206, 80 дол. США, без належного обґрунтування стягнення саме такої суми, так судом першої інстанції, зокрема, не було встановлено яку суму вже було сплачено позичальником. ОСОБА_3 також вважає, що підвищення банком процентної ставки до 12, 49% та 13, 99% є несправедливою мірою, та суперечить положенням ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року, ОСОБА_1 посилався на те, що оскаржуваним рішенням порушуються його права як власника майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

В контексті зазначеного, за приписами процесуального законодавства судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Разом із тим, пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що при розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважає, що місцевим судом вирішено питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали апеляційної скарги на предмет їх відповідності статті 354, 356 ЦПК України, та за відсутності підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи для відмови у відкритті апеляційного провадження з інших підстав, відкриває апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи та має належним чином дослідити і встановити, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги.

Якщо ж під час розгляду справи судом апеляційної інстанції буде встановлено, що права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права, інтереси та (або) обов`язки у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний суд не позбавлений права закрити апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 17 лютого 2020 року Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у справі № 61-41547сво18.

Дійсно, належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Втім, апеляційний суд наголошує, що за таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень СК України, слід зробити висновок, що апелянт звернувшись до суду із відповідною апеляційною скаргою, посилаючись на те, що грошові кошти отримані його дружиною за договором кредиту було витрачено на потреби сім`ї, а саме придбання автомобілю Nissan Qasnqal, 2008 року випуску, повинен був довести наявність відповідних, передбачених законодавством умов.

Як вже було зазначено вище, 09 вересня 2019 року ОСОБА_1 , який не був стороною у справі, подав апеляційну скаргу на Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження, як вбачається з рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, копії відповідної ухвали було отримано як ОСОБА_1 , так і його представником ОСОБА_5 .

Втім, як вбачається з матеріалів справи, на день розгляду даної справи апеляційним судом, ані апелянтом, ані його представником не було жодного належного та допустимого доказу того, що кредитні кошти отримані ОСОБА_2 було витрачено в інтересах сім`ї. Більш того, апеляційний суд звертає увагу, що апелянтом не було надано жодного доказу на підтвердження існування вищезазначеного автомобіля.

Посилання ж відповідачки, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2019 у справі № 638/1962/17 є недоречними, оскільки вирвані з контексту. Так у наведеній відповідачем постанові Верховний Суд також наголошує на тому, що цивільні права та обов`язки за договором, укладеним одним із подружжя, виникають в обох із подружжя лише у раз укладення такого договору в інтересах сім`ї.

Встановивши, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2020 року не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 апеляційний суд не може розглядати доводи апеляційної скарги щодо неналежності поданих банком розрахунків заборгованості та хибності нарахованої процентної ставки FIRD, оскільки вони стосуються справи по суті.

Апеляційний суд враховує, що ЄСПЛ виходить із поваги до правила res judicata як принципу остаточності судових рішень, відповідно до якого повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають використовуватися для виправлення фундаментальних судових помилок під час здійснення правосуддя, а не для нового розгляду справи. Сама лише можливість існування двох поглядів на предмет не є підставою для повторного розгляду справи (п.52 рішення від 24.07.2003 у справі «Ryabykh v. Russia»).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 362, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року в цивільній справі за позовною заявою публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

07.04.2021 року м. Одеса