Справа № 219/9948/20
Провадження № 2/219/622/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Медінцевої Н.М.

за участю секретаря Петрейко А.О.,

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , , звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , про стягнення коштів., мотивуючи свої вимоги тим, що 10 січня 2020 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою. Згідно до змісту вказаної розписки відповідач отримала від неї у борг грошову суму у розмірі 30000 грн. та зобов`язалась сплачувати вказаний борг по 5000 грн. до 10 числа кожного місяця до повної виплати боргу, тобто повний розрахунок мав бути здійснений до 10 липня 2020 року. Спочатку відповідач частково виконувала свої зобов`язання, а саме 10 лютого вона сплатила їй 5000 грн., а 13 березня 2020 року 2500 грн. Проте, починаючи з квітня 2020 року відповідач почала ухилятися від виконання взятих на себе зобов`язань, а в подальшому взагалі відмовилась від повернення грошових коштів. До сьогоднішнього дня звернення до суду загальна заборгованість, яка не була виплачена їй відповідачем, складає 22500 грн. (30000-7500=22500). Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 листопада 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 09 годину 00 хвилин 04 грудня 2020 року.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позові.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, оскільки у неї відсутні свідки або бухгалтерські документи які б підтвердили виплату інших сум позивачу, не заперечує, щодо суми боргу у розмірі 22500 грн.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З копії договору позики (заяви) від 10 січня 2020 року, яка посвідчена приватним нотаріусом, вбачається, що ОСОБА_2 , повністю розуміючи значення своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони, цією заявою підтверджує, що взяла в борг у ОСОБА_3 , грошову суму у розмірі 30000 грн. та зобов`язується сплачувати його по 5000 грн. до 10 числа кожного місяця до повної виплати боргу.

Відповідно до ст. 509 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від божника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статті 526, 527 ЦК України передбачають, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частинами 1, 2 статті 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046-1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю договору позики від 10 січня 2020 року є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У встановлений договором строк, відповідач кошти не повернув, та не повернув його на теперішній час, що вона і не спростовує під час розгляду даної справи і у судовому засіданні, як і не спростовує свій підпис на цій розписці.

Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК) встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12).

Зобов`язальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов`язань (наприклад, обов`язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов`язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.).

Відповідно до ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Згідно зі ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ЦК).

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 10 січня 2020 року в сумі 22500 грн., також цю суму беззаперечно визнала відповідач, як і той факт, що вона дійсно позичала кошти у позивача в тій сумі, яку вказала позивач.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з підстав, які викладені вище.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2-4, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 509, 525, 526, 527, 530, 536, 607, 610, 611, 625, 1046-1047 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , заборгованість за позикою у розмірі 22500 (двадцять дві тисячі п`ятсот) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , судові витрати по сплаті судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана за порядком передбаченим ст. 355 ЦПК України та п.п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Медінцева

11.03.2021