ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року м. Херсон

справа № 648/404/20

провадження № 22-ц/819/560/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарАвтонагова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Білозерського районного суду Херсонської області в складі судді Рибас А.В. від 23 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування,

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був побудований його батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в 1970 році, та належав їм на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на Ѕ частину вищевказаного майна, яку шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини прийняв він у розмірі ј частини та його батько (її чоловік) ОСОБА_4 у розмірі ѕ частини домоволодіння

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько, після якого відкрилася спадщина на ѕ частини спірного домоволодіння.

Спадщину в рівних частках прийняли вони з братом ОСОБА_3 шляхом подання відповідної заяви до Білозерської державної нотаріальної контори.

Нотаріусом видані їм свідоцтва про право на спадщину за законом кожному на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що свідоцтво видано без дотримання норм КпШС України та положень пункту 4.21 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, без врахування успадкованої частки батька в спільному майні подружжя, позивач, уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, просив суд визнати недійсними видані 22 березня 2018 року на ім`я ОСОБА_3 та 22 лютого 2019 року на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом; скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації прав власності від 22 березня 2018 року та 22 лютого 2019 року; визнати за ним право власності на 5/8 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Рішенням суду від 23 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , зазначаючи, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що висновки суду щодо відсутності підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним не відповідають обставинам справи щодо належності спірного спадкового майна на праві спільної сумісної власності його батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та як наслідок - розміру його частки у зазначеному майні, нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, зокрема положенням статті 1220 ЦК України та пункту 4.21 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє ОСОБА_1 , її доводи не визнав, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а свідоцтва про право на спадщину такими, що видані із дотриманням Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що визначені статтею 1301 ЦК України підстави для визнання виданих на ім`я сторін свідоцтв про право на спадкування за законом після батька- ОСОБА_4 відсутні, а наявність державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за померлим ОСОБА_6 , законність якої позивачем не оспорюється, свідчить, на думку суду, про неправильно обраний ним спосіб захисту.

В процесі розгляду справи суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача та відповідача- ОСОБА_4 , який проживав в с. Чорнобаївка Білозерського району Херсонської області та після якого залишилось спадкове майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказане спадкове майно належить спадкодавцю на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 08.02.2018 року Херсонською філією державного підприємства «СЕТАМ». Право власності ОСОБА_4 на вказане нерухоме майно зареєстровано Херсонською філією державного підприємства «СЕТАМ» 08.02.2018 року, індексний номер витягу:113302788, номер запису про право власності: 24740415.

Спадщину після ОСОБА_4 прийняли його сини: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 шляхом подання до Білозерської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 та 22 лютого 2017 року відповідно.

В обох заявах кожен із спадкоємців зазначив про те, що після смерті батька залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль.

22 березня 2018 року Білозерська державна нотаріальна контора видала на ім`я ОСОБА_7 (відповідача) як спадкоємця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про право на спадщину за законом, яким підтвердила його право на Ѕ частку у спадщині, що складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно зареєстровано в установленому законом порядку 22 березня 2018 року, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

22 лютого 2019 року Білозерська державна нотаріальна контора видала на ім`я ОСОБА_8 (позивача) як спадкоємця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про право на спадщину за законом, яким підтвердила його право на Ѕ частку у спадщині, що складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Видачі цього свідоцтва передувала заява позивача про вчинення наведеної вище нотаріальної дії із зазначенням, серед іншого, про бажання оформити спадкове право після смерті батька на частину житлового будинку, розташованого за зазначеною вище адресою, та на частину автомобіля. Цією ж заявою ОСОБА_1 повідомив нотаріуса, що з описом технічної характеристики будинку в свідоцтві згідний.

Право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно зареєстровано в установленому законом порядку 22 лютого 2019 року, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

В цій справі ОСОБА_1 оспорює дійсність виданих нотаріусом свідоцтв про право на спадщину за законом з тих підстав, що маса спадкового майна після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначена неправильно, а саме: без врахування тієї обставини, що спірний житловий будинок був придбаний спадкодавцем у період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та частка якої у спірному нерухомому майні з врахуванням вимог статті 22 КпШС України щодо рівності прав подружжя на придбане ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі майно становить Ѕ частину.

У підтвердження наведеної обставини позивач надав суду: свідоцтво про одруження батьків НОМЕР_1 , видане Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області 09.04.1966 року; копію акта про відведення ОСОБА_4 земельної ділянки та встановлення її меж від 14 лютого 1968 року; копію виданого в жовтні 1969 року виконкомом Білозерської районної Ради депутатів трудящих на ім`я ОСОБА_4 свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР; довідку, видану Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області 06.04.2017 року №922 про наявну у погосподарських книгах інформацію щодо домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , із якої слідує, що головою домогосподарства за зазначеною адресою значиться ОСОБА_4 а роком забудови будинку є 1970 рік.

За життя ОСОБА_4 правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно не оформив та державну реєстрацію права власності на нього не здійснив.

Реєстрація права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 відбулася за заявою ОСОБА_1 як уповноваженої особи 05 лютого 2018 року та здійснена державним реєстратором Державного підприємства «СЕТАМ» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39578842, із зазначенням як підстави виникнення права власності-виписки із погосподарської книги №232, виданої 30.01.2018 року Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області.

Відповідач факт будівництва спірного нерухомого майна в період перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 не заперечує та не спростовує, однак стверджує про існування домовленості між спадкоємцями про те, що успадковуватися майно батьків ними буде після смерті батька в рівних частинах.

Позивач вважає, що його частка у спадковому майні має визначатися із врахуванням того, що він прийняв спадщину не лише після батька, а й після матері- ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він постійно проживав разом із батьками, в тому числі і на час відкриття спадщини після ОСОБА_5 , і в установлений законом строк не заявив про відмову від неї, тому відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

Зазначаючи про те, що крім нього спадщину після ОСОБА_5 прийняв також її чоловік, а їх батько- ОСОБА_1 , частка якого у зв`язку з цим у спірному майні становить ѕ частини (1/2+1/4), а не цілу, як визначив нотаріус при видачі свідоцтв про право на спадщину, просив суд визнати ці свідоцтва недійсними, скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації прав власності в порядку спадкування на спірне нерухоме майно та визнати за ним право власності на 5/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після ОСОБА_5 на ј частину та після ОСОБА_4 - на 3/8 частини.

Відповідно до вимог статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, відповідно до статті 1301свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Оформлення права на спадщину здійснюється в порядку, визначеному главою 89 книги 6 ЦК України.

Зокрема, за приписами статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах- до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 з послідуючими змінами та доповненнями, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково, серед іншого, перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

При оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус, у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності (підпункти 4.14, 4.15, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку в редакції, що діяла на час відкриття спадщини після ОСОБА_4 ).

Видача свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя здійснюється нотаріусами з дотриманням правил, визначених главою 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно із якими у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

У повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку (підпункти 1.1, 1.2, 1.4, 1.5, 2.2 пунктів 1, 2 глави 11 розділу ІІ Порядку в редакції, чинній на час відкриття спадщини після ОСОБА_4 ).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що право позивача на спадкування у спірних правовідносинах виникло та підлягає реалізації окремо після кожного із батьків.

Враховуючи, що до складу спадкового майна, що є спірним, входить нерухоме майно, правовстановлюючий документ на яке виданий на ім`я ОСОБА_4 , який пережив дружину- матір позивача, для оформлення спадкових прав після ОСОБА_5 її спадкоємці повинні були вчинити дії, необхідні для визначення частки померлої у спільній власності, однак при житті титульного власника цього не зробили.

Не вчинялися позивачем зазначені дії як під час оформлення спадкових прав після батька- ОСОБА_4 , так і в судовому порядку.

Більше того, позивач не звертався до нотаріуса з приводу оформлення спадщини після матері, хоча за приписами наведених вище норм права повинен був це зробити та при вирішенні питання про отримання спадщини після батька не повідомив нотаріуса про оспорювання прав спадкодавця щодо нерухомого майна, яке належить до спадкової маси, в той час як на нотаріуса покладено обов`язок з`ясовувати наявність у спадкодавця лише того з подружжя, який його пережив.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що не оспоривши право спадкодавця ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно та не порушивши перед судом питання про визначення частки спадкодавця ОСОБА_5 у цьому нерухомому майні, позивач передчасно заявив вимоги щодо недійсності виданих, в тому числі і на його ім`я, свідоцтв про право на спадщину за законом та погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Разом з тим, висновок суду щодо правового значення державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно зроблений, на думку колегії суддів, без врахування підстав та часу виникнення у нього цього права.

Як зазначалося вище, судом встановлено, і цей факт сторони не оспорювали та не спростовували, що житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований на відведеній ОСОБА_4 для цієї мети земельній ділянці у 1970 році, тобто в період дії ЦК УРСР 1963 року, який не пов`язував момент виникнення права власності із моментом реєстрації самого нерухомого майна чи права власності на це майно.

Зробивши висновок про те, що право позивача на отримання спадщини після матері підлягає захисту шляхом оскарження рішення щодо реєстрації права власності на спадкове майно за померлим ОСОБА_4 , суд не врахував, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року та іншими нормативними актами, які регулюють це питання.

Державна ж реєстрація права власності спадкодавця ОСОБА_4 відбулася на підставі пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року №553, відповідно до якого для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.

Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи.

Отже, реєстрація права власності спадкодавця за заявою спадкоємця не є наслідком виникнення права власності спадкодавця на нерухоме майно в момент такої реєстрації, а свідчить про офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття спадкодавцем речових прав на нерухоме майно, що відбулося в нього за життя. Право співвласника (іншого із подружжя) в такому випадку є похідним від права власності титульного власника.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, однак, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту, не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

В іншій частині доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню із наведених вище підстав.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: І. В. Склярська

Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 08 квітня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова