ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4419/21 Справа № 205/1830/20 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що 13 липня 2000 року ОСОБА_1 склала заповіт, яким 5/6 частин жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у разі своєї смерті заповіла своєму синові, ОСОБА_3 . У день cкладання заповіту, як вона вважала на той час, почувалася дуже зле, у неї був високий тиск. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина. Вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_3 . У жовтні 2019 року дізналася про те, що 13 липня 2000 року нею було складено не заповіт, а укладено договір дарування, яким вона подарувала 5/6 частин належного їй житлового будинку, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , своєму синові ОСОБА_3 . Спірний договір не відповідав її волі, вона помилилася з обставинами, тому що мала на меті складання заповіту на користь сина щодо належної їй частини будинку. Завжди вважала, що підписаний нею документ є заповітом. За життя син постійно мешкав з нею, вона від нього залежала, він надавав їй турботу та допомогу. Крім того, обдарований син ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , 5/6 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами у дар не прийняв: у встановленому законом порядку в КП «ДМБТІ» право власності не зареєстрував, особові рахунки з надання комунальних послуг не переоформив, позивач продовжувала проживати у будинку і користуватися ним, тобто фактично передача будинку не відбулася. Надані відповідачем квитанції про оплату комунальних послуг не можуть бути свідченням того, що ОСОБА_3 , чи відповідач, сплачували за надані послуги, тому що за комунальні послуги сплачувала сама позивач. Померлому ОСОБА_3 було байдуже до будинку: він не прийняв його у дар, не оформив у встановленому порядку право власності на будинок, не переоформив право користування земельною ділянкою, комунальні послуги не сплачував, відмовлявся нести витрати на утримання майна. Після вимушеного від`їзду позивача із будинку, у ОСОБА_2 з`явився доступ до квитанцій, які вона надала як підтвердження фактичного проживання та користування житловим будинком. Крім того, відповідач чинить їй перешкоди у проживанні у власному будинку, який є її єдиним житлом. Неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину вплинуло на її дійсне волевиявлення та призвело до помилки, безоплатно відчужувати єдине житло вона не бажала. Просила суд визнати недійсним договір дарування, укладений 13 липня 2000 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. і зареєстрований в реєстрі за № 3052.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не доведено, що на момент його укладання вона помилялася стосовно правової природи укладеного правочину, та що існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, тому що, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 10).

17 червня 1987 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а.с. 34 оберт).

13 липня 2000 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. і зареєстрований в реєстрі за № 3052, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 5/6 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 34).

06 червня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33).

06 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 37).

Згідно із довідкою № б/н від 20 вересня 2020 року, виданою головою квартального комітету № 5 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з ІНФОРМАЦІЯ_2 і по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним була зареєстрована та проживала мати, ОСОБА_1 , і дружина ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та які вели з ним спільне господарство (а.с. 58).

Згідно з актами від 20 вересня 2020 року, складеними ОСОБА_5 і ОСОБА_6 і засвідченими головою квартального комітету № 5 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_1 , з 03 грудня 1981 року і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає з 28 липня 2019 року і по теперішній час (а.с. 59, 60).

Відповідно до довідки № 14/5-8186 від 22 липня 2019 року, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 03 грудня 1981 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , знятий з реєстраційного обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 . На день смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним було зареєстровано ОСОБА_1 (а.с. 39 оберт).

На момент укладення між позивачем та ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірного договору дарування частина 4 ст. 334 ЦК України не була чинною, а право власності згідно зі ст. 128 ЦК Української РСР у набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже, за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникали на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набувала право власності на дарунок відповідно до статей 128 та 243 ЦК Української РСР та умов договору дарування, однак обмежений у праві розпорядження цим нерухомим майном до моменту державної реєстрації права власності.

Тобто, у даному випадку, моментом виникнення права власності у ОСОБА_3 на 5/6 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, розташованих АДРЕСА_1 є момент прийняття дарунку, а саме прийняття 13 липня 2000 року документів, які посвідчують права власності, а обов`язковою умовою укладання такого договору є його укладання в письмовій формі і нотаріальне посвідчення.

При цьому цивільне законодавство, чинне на час укладення спірного договору дарування від 13 липня 2000 року, не пов`язує виникнення права власності у обдарованого на нерухоме майно за договором дарування з державною реєстрацією такого договору.

Разом з тим, ОСОБА_3 був зареєстрований і проживав у зазначеному домоволодінні до укладення договору та продовжив проживати у ньому до своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 39 оберт, 58-60). Відповідачем надано до матеріалів справи квитанції про оплату комунальних послуг, датованих різним періодом (а.с. 67-82).

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено, що на момент його укладання вона помилялася стосовно правової природи укладеного правочину, та що існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, тому що, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

До правовідносин, що склалися між сторонами, слід застосувати норми чинного на час їх виникнення ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з положеннями ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Стаття 244 ЦК Української РСР передбачала форму договору дарування, а саме договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Згідно із ст. 227 ЦК Української РСР було визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Статтею 13 ЗУ «Про власність», чинного на час виникнення правовідносин, передбачалось, що об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Згідно із положеннями ст. 12 ЗУ «Про власність», чинного на час виникнення правовідносин, громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що з моменту укладання договору і до дня своєї смерті син не приймав дар, не зареєстрував договір дарування ні в державному реєстрі, ні в Бюро технічної інвентаризації, не переоформив на себе особові рахунки по комунальним платежам, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки моментом виникнення права власності у ОСОБА_3 на спірний житловий будинок є момент прийняття дарунку, а саме 13 липня 2000 року.

Посилання в апеляційній скарзі, що всі комунальні послуги сплачуються нею самостійно, іншого житла в неї немає, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не впливають на правомірність укладеного договору дарування.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів того, що спірний договір дарування вчинений під впливом помилки, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко