КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/5358/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4259/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Парамонова М.Л., по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість за кредитним договором № МКАF3.232797.001 від 26 лютого 2014 року у розмірі 695 351,97 грн.

Позовну заяву обґрунтовував тим, що 26 лютого 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № МКАF3.232797.001, відповідно до якого ОСОБА_2 (позичальник) отримала у ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» кредитні кошти у розмірі 544 700,00 грн. з кінцевим строком повернення кредиту та сплати відсотків до 25 лютого 2019 року, зі сплатою 18,6% річних. Банк виконав свої зобов`язання повністю, проте ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином добровільно не виконувала, чим завдала кредиторові збитків. Звертав увагу на те, що 26 лютого 2014 року між позивачем та ОСОБА_1 також було укладено договір поруки № РХ029031.232803.001, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед банком у повному обсязі за виконання зобов`язань позичальником. Відповідачі на вимогу банку належним чином свої зобов`язання не виконали, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором станом на 03 лютого 2015 року в сумі 695 351,97 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 472 019,53 грн., простроченої заборгованості по тілу кредиту - 59 478,44 грн., за відсотками поточна - 8 112,80 грн., за відсотками прострочена - 89 599,58 грн., пені за порушення строків виконання зобов`язань - 66 141,62 грн. (т. 1 а.с. 4-7).

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2015 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» 695 351 грн. 97 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судовий збір на користь держави по 1827,00 грн. з кожного (т. 1 а.с. 60-62).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року замінено стягувача ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» його правонаступником - ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» по виконанню рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2015 року у справі № 753/5358/15 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь кредитора заборгованості за кредитним договором № МКАF3.232797.001 від 26 лютого 2014 року (т. 1 а.с. 97-99).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено (т. 1 а.с. 123-124).

Не погодившись з заочним рішенням суду, 20 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ульянов Д.В. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю (т. 1 а.с. 139-146).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що оскаржуване заочне рішення ухвалено за відсутності у судовому засіданні відповідача ОСОБА_1 , який не був повідомлений про дату та час судового розгляду справи та був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права. Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не дослідив та не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Як доказ наявності заборгованості відповідачів позивач надав розпорядження позивача від 26 лютого 2014 року, яке не є належним доказом виникнення будь-якої заборгованості відповідачів, оскільки не є первинним бухгалтерським документом. З урахуванням того, що позивач не надав оригіналів кредитного договору, договору поруки та застави, виписки з особового рахунку відповідача, позивач не довів належними доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. Зазначав, що у рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на заставне майно, проте суд першої інстанції цю обставину не встановив. Крім того, судом не було встановлено факт розірвання кредитного договору, тому безпідставно стягнуто усю суму кредиту, зважаючи на те, що час повернення кредиту на дату заочного рішення ще не настав.

Звертав увагу на те, що ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Не виконавши ці вимоги щодо направлення позичальнику повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині дострокового стягнення коштів. Відповідач ОСОБА_1 не отримував вимог від позивача, тому будь-яких зобов`язань відповідачем порушено не було, а позовні вимоги в цій справі заявлено передчасно.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ульянов Д.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» - Петренко М.О. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомлення його представнику - адвокату Ульянову Д.В. Відповідачка ОСОБА_2 подала заяву в якій підтримала апеляційну скаргу та просила розглянути справу за її відсутності (т. 1 а.с. 237, 241-247 т. 2 а.с. 1-4, 56-58, 64, 73-81).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення ст. 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржував і просив скасувати рішення суду в повному обсязі, у т.ч. і в частині стягнення кредитної заборгованості з позичальника ОСОБА_2 , проте апелянт та його представник не надали докази наявності повноважень представляти інтереси ОСОБА_2 у цьому провадженні.

Тому, з огляду на положення частини 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не переглядав законність оскаржуваного рішення в частині стягнення заборгованості із позичальника ОСОБА_2 , оскільки остання має самостійне право оскаржувати рішення районного суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги доведені належними та допустимими доказами, тому з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню, солідарно із ОСОБА_2 , на користь позивача сума заборгованості за кредитним договором № МКАF3.232797.00 від 26 лютого 2014 року у розмірі 695 351,97 грн.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 26 лютого 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № МКАF3.232797.001, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала у ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» кредитні кошти у розмірі 544 700,00 грн. з кінцевим строком повернення кредиту та сплати відсотків до 25 лютого 2019 року, зі сплатою 18,6% річних (т. 1 а.с. 8-16).

26 лютого 2014 року між сторонами по справі був укладений договір поруки №РХ029031.232803.001 за яким поручитель ОСОБА_1 зобов`язувався солідарно відповідати перед Банком (позивачем) у повному обсязі у разі несвоєчасного та/або неповного виконання зобов`язань Позичальником ( ОСОБА_2 ) - за кредитним договором №МКАF3.232797.001 від 26 лютого 2014 року (т. 1 а.с. 17).

Позивач надав до суду копію розпорядження, в якому було надано розпорядження здійснити переказ коштів по кредитному договору № МКАF3.232797.00 від 26 лютого 2014 року на суму 544 700,00 грн. з рахунку ОСОБА_2 на рахунок ТОВ «Харківський Автоцентр» (т. 1 а.с. 34).

Факт отримання кредитних коштів за договором №МКАF3.232797.00 від 26.02.2014 року відповідачкою ОСОБА_2 підтверджується розпорядженням від 26.02.2014 р. на суму 544700,00 грн. і апелянтом в скарзі факт укладення кредитного договору та отримання за ним грошей не заперечувався (т. 1 а.с. 34, 141).

За положеннями пункту 3.1.11 кредитного Договору, Банк, на власний розсуд, має право: а) змінити умови Договору - зажадати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію та відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором; та/або: б) розірвати договір у судовому порядку. При цьому, в останній день дії договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію та відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором; та/або: згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням Позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії Договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію та відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє Позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань.

У випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків та комісії щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; іншого істотного порушення умов даного Договору, Позичальник зобов`язаний повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію, проценти за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором, відповідно до чинного законодавства України (т. 1 а.с. 9-10).

Згідно з пунктами 6.1, 6.3 кредитного Договору за порушення строків погашення кредиту банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 37,20% річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення; за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення (т. 1 а.с. 11).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № МКАF3.232797.001 від 26 лютого 2014 року сума заборгованості станом на 03 лютого 2015 року становила 695 351,97 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 472 019,53 грн., простроченої заборгованості по тілу кредиту - 59 478,44 грн., за відсотками поточна - 8 112,80 грн., за відсотками прострочена - 89 599,58 грн., пені за порушення строків виконання зобов`язань - 66 141,62 грн. При цьому сума заборгованості Банком нарахована за період з 27 лютого 2014 року до 03 лютого 2015 року, тобто до часу, що передував зверненню кредитора до суду із зазначеним позовом (т. 1 а.с. 27-33).

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 132 від 27 листопада 2014 року з 28 листопада 2014 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації (т. 1 а.с. 35-36).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Згідно з пунктом 4 вищевказаного Договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною (т. 1 а.с. 17).

За пунктом 15 Договору поруки сторони погодили, що до усіх вимог, що випливають з Договору, встановлюється позовна давність у 5 (п`ять) років.

Відповідно до пункту 16 Договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну виконання основного зобов`язання (т. 1 а.с. 17).

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

За пунктом 1.2 вищевказаного кредитного Договору, кредит був наданий позичальнику ОСОБА_2 для придбання автотранспорту, тобто є споживчим кредитом (а.с. 8).

Проте апелянт ОСОБА_1 є поручителем за виконання позичальником ОСОБА_2 грошового зобов`язання за кредитним договором та не є споживачем послуг Банку у розумінні вищенаведених положень Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання апелянта ОСОБА_1 на недотримання кредитором умов кредитного договору щодо направлення досудової вимоги позичальнику ОСОБА_2 не може бути прийнято до уваги апеляційним судом, оскільки в цьому провадженні ОСОБА_2 не заявляла про порушення її прав як позичальника.

Врахувавши вищезазначене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи апелянта про недотримання кредитором обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту (частина 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів») з посиланням на правовий висновок, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц.

Пред`явивши позов до суду, Банк скористався своїм правом заявити вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором до поручителя ОСОБА_1 .. Заборона щодо пред`явлення позову до поручителя без пред`явлення досудової вимоги за таких фактичних обставин законом чи договором поруки не встановлена.

Отже, пред`явивши позов про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

При цьому, суд апеляційної інстанції врахував, що за пунктом 1.1.2 вищевказаного кредитного Договору термін користування позичальником кредитом був встановлений до 25 лютого 2019 року. До суду не надано доказів пролонгації сторонами цього терміну, а тому і на час розгляду справи апеляційним судом, визначений Договором строк користування кредитними грошима сплив.

Посилання апелянта про неврахування районним судом звернення стягнення на предмет застави суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив, оскільки об`єктивних доказів звернення стягнення на предмет застави, на пропозицію колегії суддів апеляційного суду, до суду не надано і судом таких доказів не встановлено.

Доводи апелянта про не підтвердження кредитором заявлених вимог наданням до суду оригіналів кредитного договору, договору поруки, виписки з особового рахунку щодо наявності кредитної заборгованості суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки сам факт укладення вищезазначених договорів кредиту та поруки апелянт не заперечував. При цьому вказані доводи апелянта були перевірені судом апеляційної інстанції оглядом оригіналів та долученням до матеріалів справи належно завірених копій договорів, які були надані до суду першої інстанції. Оскільки вказані документи були надані до районного суду і долучені до матеріалів справи районним судом, їх належно завірені копії не можуть вважатись новими доказами в розумінні положень ст. 367 ЦПК України, тому суд відхилив відповідні заперечення представника апелянта - адвоката Ульянова Д.В. (т. 1 а.с. 141-142 т. 2 а.с. 5-55).

Суд апеляційної інстанції перевірив посилання апелянта на порушення процесуального закону щодо його неналежного сповіщення про розгляд справи та встановив, що ОСОБА_1 був сповіщений про розгляд справи районним судом 20 квітня 2015 року і 18 травня 2015 року шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті Судової влади України 25 березня і 24 квітня 2015 року про що у справі є докази. При цьому за наявним у справі повідомленням ДП «Укрпошта», починаючи з 27 березня 2014 року поштові відправлення з материкової частини України не приймалися поштою АР Крим та м. Севастополя (т. 1 а.с. 38, 52-56)

За таких обставин, суд першої інстанції вжив усіх передбачених процесуальним законом заходів для належного сповіщення осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи судом.

Крім того, суд апеляційної інстанції забезпечив право апелянта на перегляд оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку, проте об`єктивних доказів, які б спростовували висновки оскаржуваного рішення районного суду або свідчили б про повне або часткове погашення кредитної заборгованості апелянтом не надано і судом таких не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 08 квітня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова