справа № 359/191/17
провадження № 22-ц/824/5328/2021
головуючий у суді І інстанції Муранова-Лесів І.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Ігнатченко Н.В., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, пов`язаних з порушенням боргових зобов`язань,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, пов`язаних з порушенням боргових зобов`язань.

Позовна заява мотивована тим, що 21 липня 2011 року та 13 червня 2012 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу в борг відповідно 160 000 грн та 120 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути вказані грошові кошти у строки, визначені договорами, зі сплатою відповідних процентів. Також протягом 2011-2012 років позивач передав ОСОБА_1 грошові кошти, на підтвердження чого позичальник надав власноруч написані розписки, зокрема відповідач взяв у борг у ОСОБА_2 : 24 червня 2011 року - 38 400 грн, 22 листопада 2012 року - 20 000 грн, 30 листопада 2012 року - 15 000 грн. 03 лютого 2015 року ОСОБА_2 направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення боргу, але цей лист було повернуто на адресу відправника з відміткою за закінченням встановленого терміну зберігання.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто 920 683,58 грн. Однак відповідач станом на час звернення до суду з цим позовом рішення суду першої інстанції від 03 листопада 2016 року про стягнення заборгованості за договорами позики не виконав, борг не погасив.

У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 500 406,49 грн, з яких: 175 496,15 грн - проценти за користування позикою за усіма борговими документами станом на 31 грудня 2016 року,142 299,28 грн - інфляційні втрати по статті 625 ЦК України та 182 611,06 грн - проценти нараховані на підставі статті 625 ЦК України, а також судові витрати у розмірі 5 004,07 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 500 406,49 грн, з яких: 175 496,15 грн - сума, нарахована у виді процентів за користування позикою за усіма борговими документами; 142 299,28 грн - сума, нарахована за прострочення відповідачем своїх зобов`язань за усіма борговими документами у виді інфляційних втрат; 182 611,06 грн - сума, нарахована за прострочення відповідачем своїх зобов`язань за усіма борговими документами у виді процентів.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 259 049 грн 42 коп., яка складається:

-75203 грн 98 коп. - інфляційні втрати за договором позики від 21 липня 2011 року за період з 01 березня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно;

-59360 грн - пеня в розмірі 0,1% за договором позики від 21 липня 2011 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно;

-56402 грн 98 коп.- інфляційні втрати за договором позики від 13 червня 2012 року за період з 01 березня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно;

-44520 грн. - пеня в розмірі 0,1% за договором позики від 13 червня 2012 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно;

-5095 грн 10 коп. - проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ за договором позики від 24 червня 2011 року за період з 26 грудня 2013 року по 05 березня 2015 року включно;

-5593 грн 80 коп. - інфляційні втрати за договором позики від 24 червня 2011 року за період з 01 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно;

-1638 грн 05 коп. - 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за договором позики від 24 червня 2011 року за період з 01 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно;

-2653 грн 70 коп. - проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ за договором позики від 22 листопада 2012 року за період з 26 грудня 2013 року по 05 березня 2015 року включно;

-2913 грн 44 коп. - інфляційні втрати за договором позики від 22 листопада 2012 року за період з 01 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно;

-853 грн 15 коп. - 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за договором позики від 22 листопада 2012 року за період з 01 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно;

-1990 грн 28 коп. - проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ за договором позики від 30 листопада 2012 року за період з 26 грудня 2013 року по 05 березня 2015 року включно;

-2185 грн 08 коп. - інфляційні втрати за договором позики від 30 листопада 2012 року за період з 01 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно;

-639 грн 86 коп. - 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за договором позики від 30 листопада 2012 року за період з 01 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2960 грн 78 коп.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Малеванчук І.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2020 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача 59 360 грн пені в розмірі 0,1 % за договором позики від 21 липня 2011 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно та в частині стягнення з відповідача на користь позивача 44 520 грн пені в розмірі 0,1 % за договором позики від 13 червня 2012 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року, ухвалити в цій частині нове рішення яким відмовити в задоволенні цих вимог.

Вказує, що суди першої та апеляційної інстанції не звернули уваги на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року за вказаним договором позики на користь позивача було стягнуто відсотки за користування коштами, що були визначені договором позики, пеню та суму інфляції за весь час прострочення, тому відповідно до положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України позивач таким чином реалізував своє право нараховувати передбачені договором відсотки та після ухвалення судового рішення від 03 листопада 2016 року не має права їх нараховувати, а може мати лише право на інфляційні витрати та відсотки передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України за період, який не було стягнуто рішенням суду першої інстанції від 03 листопада 2016 року.

Зазначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення суду мав врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 359/2703/15-ц, у якій брали участь ті ж самі учасники справи і з тих самих підстав позову, щодо стягнення заборгованостей за договором позики від 21 липня 2011 року та від 13 червня 2012 року, а також обставини встановлені постановою від 06 листопада 2019 року, та повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання згідно із п. 6 договору позики за період з 01 квітня 2015 року до 31 грудня 2016 року у розмірі 102 560 грн та про стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання згідно із п. 6 договору позики за період з 01 квітня 2015 року до 31 грудня 2016 року у сумі 76 920 грн.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Малеванчук І.В. просив апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2020 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача 59 360 грн пені в розмірі 0,1 % за договором позики від 21 липня 2011 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно та в частині стягнення з відповідача на користь позивача 44 520 грн пені в розмірі 0,1 % за договором позики від 13 червня 2012 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року, ухвалити в цій частині нове рішення яким відмовити в задоволенні цих вимог.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині нарахування 59 360 грн пені в розмірі 0,1 % за договором позики від 21 липня 2011 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно та в частині стягнення з відповідача на користь позивача 44 520 грн пені в розмірі 0,1 % за договором позики від 13 червня 2012 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року, тому в решті оскаржуване рішення не є предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення пені за двома договорами позики від 21 липня 2011 року та від 13 червня 2012 року суд першої інстанції в оскаржуваній частині рішення вважав доведеними підстави для стягнення нарахованої позивачем пені за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року у межах строків позовної давності та стягнув відповідно 59360грн та 44520 грн.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія апеляційного суду погодитись не може, оскільки такого висновку суд першої інстанції дійшов без урахування постанови Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №359/2703/45-ц, яка була прийнята судом касаційної інстанції за наслідком розгляду справи про стягнення пені за тими ж договорами з тих же підстав і між тими ж сторонами, але за інший період, що передував зверненню позивача з цим позовом.

Так, судом встановлено, що 21 липня 2011 року ОСОБА_2 уклав з відповідачем договір позики, згідно з яким позивач зобов`язався передати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 160 000 гривень, а відповідач зобов`язався щомісячно до 31 грудня 2012 року повертати ОСОБА_2 позику по частинам та сплачувати йому проценти за користування позикою в розмірі 30 % річних. У випадку неналежного виконання договору позики ОСОБА_1 зобов`язався додатково сплатити позивачу пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

В той же день на виконання цього договору ОСОБА_2 передав відповідачу грошові кошти в розмірі 80 000 гривень. 02 серпня 2011 року він передав ОСОБА_1 іншу частину позики в розмірі 80 000 гривень, що підтверджується копіями розписок.

13 червня 2012 року ОСОБА_2 уклав з відповідачем ще один договір позики, згідно з яким позивач зобов`язався передати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 120 000 гривень, а відповідач зобов`язався щомісячно до 01 березня 2013 року повертати ОСОБА_2 позику по частинам та сплачувати йому проценти за користування позикою в розмірі 20 % річних. У випадку неналежного виконання договору позики ОСОБА_1 зобов`язався додатково сплатити позивачу пеню в розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

В той же день на виконання цього договору ОСОБА_2 передав відповідачу грошові кошти в розмірі 120 000 гривень, що підтверджується копією розписки.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Положеннями ст. 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно із ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пунктом 6 договору позики від 21 липня 2011 року передбачено, що в разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, а також вправі нараховувати пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Також умовами п. 5 указаного договору позики передбачено, що позичальник розпочне повернення позики з 01 січня 2012 року і продовжуватиме повертати її щомісячними рівними частинами шляхом передачі безпосередньо позикодавцю у готівковій формі.

Аналогічні умови містить договір позики від 13 червня 2012 року щодо повернення позики з 01 грудня 202 року щомісячно рівними частинами по 30 тисяч грн шляхом передачі безпосередньо позикодавцю у готівковій формі, та передбачено нарахування пені в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожний день прострочення (пункти 5 та 6 договору).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Строк виконання зобов`язань зо договором позики від 21 липня 2011 року передбачено до 31 грудня 2012 року (п. 5.2), а за договором позики від 13 червня 2012 року відповідно до 01 березня 2013 року (п.5.2).

Позивачем нараховано 102560 грн пені за договором позики від 21 липня 2011 року за 641 день починаючи з 01 квітня 2015 року (за формулою 160000 грн*0,1%/100*641 день) та 76920 грн за договором позики від 13 червня 2012 року за 641 день починаючи з 01 квітня 2015 року (за формулою 120000 грн*0,1%/100*641 день).

Проте право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження №14-10цс18).

Враховуючи наведене Верховний Суд у своїй постанові від 06 листопада 2019 року відмовляючи у задоволені вимог позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення нарахованої пені за період з 01 січня 2013 року по 31 березня 2015 року (за договором позики від 21 липня 2011 року) та за період з 02 березня 2013 року по 31 березня 2015 року (за договором позики від 13 червня 2012 року) виходив з наступного:

«…у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти за договорами позики від 21 липня 2011 року та від 13 червня 2012 року після закінчення строку дії договорів та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договорами, оскільки строк дії договорів позики закінчився відповідно 31 грудня 2012 року та 01 березня 2013 року і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.»

З урахуванням наведеного підстави для стягнення у цій справі між тими ж сторонами на підставі одних і тих же договорів пені за інший період, який також нараховано після закінчення договорів позики, відсутні.

Оскільки встановлені обставини, які свідчать про відсутність підстав для стягнення нарахованої пені у цій справі, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності також відсутні.

З урахуванням наведеного висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині є помилковим.

Тому рішення в указаній частині підлягає скасуванню згідно із ч. 1 ст. 379 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення пені на суму 102560 грн за договором позики від 21 липня 2011 року та на суму 76920 грн за договором позики від 13 червня 2012 оку.

Відповідно підлягає зміні оскаржуване рішення в частині зменшення загальної суму боргу з 259 049 грн 42 коп. до 155 169 грн 42 коп. та підлягає зменшенню розподіл судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог.

В решті рішення не оскаржувалось ні позивачем ні відповідачем, тому не було предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов заявлено на суму 500406,49 грн, а задоволено на суму 155 169 грн 42 коп., тому позов задоволено на 31 %. За подання позову сплачено судовий збір у розмірі 5 004, 07 грн, тому відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає 1 551, 26 грн.

Відповідачем рішення суду першої інстанції оскаржено в частині та сплачено судовий збір у розмірі 1 558,20 грн. Оскільки апеляційна скарга задоволена, сплачений відповідачем судовий збір за розгляд апеляційної скарги підлягає відшкодуванню за рахунок позивача.

Відповідно до ст. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням наведеного відповідачеві підлягає компенсація судового збору за рахунок позивача у розмірі 6,94 грн.

Керуючись ст.ст.367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 59360 грн - пені в розмірі 0,1% за договором позики від 21 липня 2011 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно та 44520 грн - пені в розмірі 0,1% за договором позики від 13 червня 2012 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно скасувати з ухваленням нового судового рішення у відповідній частині про відмову у задоволенні позову про стягнення пені за договорами позики від 21 липня 2011 року та від 13 червня 2012 року за період з 26 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року повністю.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2020 року в частині визначення загальної суми боргу зменшити з 259 049 грн 42 коп. до 155 169 грн 42 коп. та змінити в частині розподілу судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 6 (шість) грн 94 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді Н.В. Ігнатченко

С.О. Журба