Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 759/14874/15-ц

провадження № 61-10531св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Тамара Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року в складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Мостової Г. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Тамари Миколаївни про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, усунення перешкод в користуванні власністю та виселення,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Солонець Т. В. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, усунення перешкод в користуванні власністю та виселення.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 17 грудня 2003 року нею було придбано квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С. В. за реєстровим № 8902. Позивач вказувала, що з моменту придбання та державної реєстрації права власності на вказану квартиру вона добросовісно нею володіла та користувалася, оформлювала документи щодо зміни функціонального призначення квартири, у зв`язку з чим розпочала підготовку документів для переобладнання квартири на нежитлову, що підтверджується наданими до позовної заяви доказами. Вказувала, що у зв`язку із важкою хворобою матері вона була змушена на деякий час залишити територію України та переїхати в м. Пермь Російської Федерації.

07 жовтня 2014 року їй повідомили, що в належній їй квартирі знаходяться сторонні люди, які нібито 02 жовтня 2014 року купили вказану квартиру, за відповідним договором купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М. за реєстровим № 1197.

Зазначала, що договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року з відповідачем ОСОБА_2 вона не укладала, та фізично не могла його укласти, оскільки перебувала в цей час за межами України. Позивач також вказувала, що сторона, яка зазначена в договорі продавцем її квартири, має з нею однакові прізвище, ім`я та по батькові, але різні дати народження, різні місця проживання та реєстрації та різні ідентифікаційні номери.

Позивач зазначала, що приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М. в оскаржуваному договорі купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року було внесено неправдиві відомості, а саме, що право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 у Бюро технічної інвентаризації зареєстровано за № 30527, що не відповідає дійсності, оскільки право власності зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2003 року за реєстровим № 30528, тобто посвідчено спірний договір купівлі-продажу квартири на підставі сфальсифікованого договору купівлі-продажу спірної квартири від 17 березня 2003 року, оскільки у цьому договорі наявний реєстровий напис на правовстановлюючому документі, в якому зазначено реєстровий № 30527, що не відповідає дійсності замість правильного № 30528. Позивач також вказувала, що з приводу неправомірних шахрайських дій невстановлених осіб щодо її квартири вона звернулася до правоохоронних органів.

Враховуючи наведене, посилаючись, зокрема, на положення статей 203, 215, 387 ЦК України, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М. за реєстровим № 1197; застосувати наслідки недійсності правочину, зобов`язавши ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 належну їй квартиру; визнати за нею право власності на квартиру; усунути їй перешкоди у здійсненні права користування квартирою, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири; вселити ОСОБА_1 у належну їй квартиру.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач уточнила позовні вимоги та просила суд, зокрема, на підставі статей 203, 215, 387, 388 ЦК України:

визнати недійснимдоговір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М. за реєстровим № 1197;

застосувати наслідки недійсності правочину та витребувати у ОСОБА_2 на користь позивача спірну квартиру;

визнати за позивачем право власності на указану квартиру (том 2 а. с. 122- 124).

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права позивача ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, оскільки судом встановлено речово-правові відносини, тому до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно вказав на те, що одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосуванням реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Зазначено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки позивачка не скористалась правом на пред`явлення саме віндикаційного позову про витребування майна у добросовісного набувача, як такого, яке вибуло з її володіння поза її волею.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горбового В. А. задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд узагальнено указав на встановлення факту порушення права власності позивача (вибуття належного позивачу майна з його володіння не з її волі), та зазначив при цьому, що законних правових підстав для задоволення заявлених позивачкою вимог з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, немає, оскільки у цьому випадку захист прав позивача, який є власником майна, можливий лише шляхом пред`явлення і задоволення віндикаційного позову, згідно з вимогами пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, який передбачає право власника на витребування майна у добросовісного набувача.

Разом з тим суд апеляційної інстанції не застосував для вирішення спору відповідні положення чинного законодавства, про застосування яких просила позивачка, зокрема під час уточнень позовних вимог, у зв`язку із чим спір у цій справі не було вирішено по суті.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року апеляційну скаргу адвоката Горбового В. А. в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалено в справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М. за реєстровим № 1197.

Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М. за реєстровим № 1197, суперечить чинному законодавству, має ознаки підроблення документа, в результаті чого ОСОБА_2 придбала спірну квартиру не безпосередньо у власника - позивача ОСОБА_1 , у якої квартира вибула з володіння, а у невстановленої особи, яка не мала права відчужувати це майно. Вказані обставини є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України та витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірної квартири, на підставі положень статей 387, 388 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2020 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири, оскільки не знала і не могла знати, що особа, яка відчужила їй квартиру, не мала права цього вчиняти. Позивач не довела, що спірна квартира вибула з її володіння проти її волі, оскільки в період із 2007 року по 2014 рік позивач добровільно передала володіння належним їй майном іншим особам, хоч і залишалася при цьому власником квартири. При цьому 02 жовтня 2014 року приватний нотаріус КМНО Солонець Т. М. вчинила реєстраційну дію та зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру за ОСОБА_1 , яка не є позивачкою. Вказана дія була вчинена 02 жовтня 2014 року о 10 год 24 хв., тобто до моменту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. Таким чином, вибуття позивача з числа власників квартири було пов`язане з реєстраційними діями нотаріуса, а не з укладенням договору купівлі-продажу ОСОБА_2 . Крім того, позивачка не надала доказів, що підпис на договорі їй не належить. Також, звертає увагу, що позивачка не була стороною оспорюваного нею договору купівлі-продажу, між сторонами відсутні зобов`язальні відносини, а тому правовий механізм, передбачений статями 215, 216 ЦК України, не підлягає застосуванню. Крім того, апеляційний суд в оспорюваній постанові допустив порушення норм матеріального права щодо двосторонньої реституції та не врахував позицій Верховного Суду про те, що одностороння реституція не передбачена законом. Зокрема, заявник вказує на порушення апеляційним судом правової позиції щодо застосування статті 387 ЦК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила скаргу відхилити, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 грудня 2003 року ОСОБА_1 (номер платника податків НОМЕР_1 ) придбано квартиру АДРЕСА_1 , згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С. В. за реєстровим № 8902, та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2003 року за реєстровим № 30528 ( а. с. 19, том 1).

Правовстановлюючі документи на спірну квартиру позивачка нікому не передавала.

07 жовтня 2014 року позивач довідалася, що в спірній квартирі знаходяться сторонні люди, які 02 жовтня 2014 року купили вказану квартиру, та надали договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М. за реєстровим № 1197.

Позивачка не мала наміру відчужувати вказану квартиру.

Договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року позивачка з відповідачкою ОСОБА_2 не укладала.

Сторона, яка зазначена продавцем спірної квартири, є ОСОБА_1 (номер платника податків НОМЕР_2 ), також не була продавцем спірної квартири, оскільки невідомі особи скористалися підробленим її паспортом з ідентифікаційними відомостями серії та номера паспорта відповідачки ОСОБА_1 та її ідентифікаційним номером, в паспорт серії НОМЕР_3 , який належить відповідачці ОСОБА_1 , такої ж серії та номера, однак у ньому міститься фото невідомої особи. Друкований та рукописний текст паспорта останньої є відмінними із тим, що був використаний для оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири від 02 жовтня 2014 року.

Сторона, яка зазначена продавцем спірної квартири, має із позивачкою однакові прізвище, ім`я та по батькові, але різні дати народження, різні місця проживання та реєстрації та різні номери платника податків.

Згідно з висновком експертів від 09 грудня 2016 року (том 2 а. с. 142-158) не можливо встановити чи виконано підпис позивачки ОСОБА_1 (номер платника податків НОМЕР_1 ), в оригіналі договору купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року останньою або іншою особою. Бланк договору купівлі-продажу спірної квартири від 17 грудня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С. В. та знаходиться в архіві приватного нотаріуса КМНО Солонець Т. М. та бланк, на якому виконаний договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С. В. за реєстровим № 8902, що знаходиться у позивача ОСОБА_1 (номер платника податків НОМЕР_1 ) є відповідними зразками аналогічних нотаріальних бланків нотаріальних документів, виготовлених на підприємстві ДП «ПК «Зоря». Час виконання реквізитів договору купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2003 року (текст, підписів, рукописних записів, відтисків печаток і штампів) не є відповідними даті «сімнадцяте грудня дві тисячі третього року» вказаній у ньому. Матеріали, з яких виготовленні бланк договору купівлі-продажу квартири, позначеного як об`єкт 2, та бланк договору купівлі продажу квартири від 17 грудня 2003 року, позначеного як об`єкт 3 (типографські фарби, папір та голографічні елементи, крім елементу в місці розташування знаків позначення серії та номеру « НОМЕР_4 » бланку договору-об`єкта 2), мають відповідну спільну родову приналежність. Матеріали, з яких виготовлені захисні плівки, нанесені на бланках об`єктів 2 і 3 в місці розташування знаків позначення серії та номеру «ВВА №468252» і фарби, котрими виконані знаки цих позначень, не мають спільної родової приналежності.

Приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М. в договорі купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року було внесено неправдиві відомості, а саме про те, що право власності на спірну квартиру, за ОСОБА_1 у Бюро технічної інвентаризації зареєстровано за № 30527, що не відповідає дійсності, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2003 року за реєстровим № 30528.

Договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року посвідчено на підставі сфальсифікованого договору купівлі-продажу квартири від 17 березня 2003 року, оскільки у даному договорі наявний реєстровий напис на правовстановлюючому документі, в якому зазначено реєстровий № 30527.

Відповідачка ОСОБА_2 спірну квартиру придбала не безпосередньо у власника - позивача ОСОБА_1 (номер платника податків НОМЕР_1 ), у якої квартира вибула із володіння, а у невстановленої особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Як встановили суди та відомо з матеріалів справи, позивач не мала наміру відчужувати належну їй квартиру, договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року з відповідачем ОСОБА_2 не укладала та не могла його укласти, оскільки в цей час перебувала за межами України, про що свідчить довідка Державної прикордонної служби (а. с. 170, т. 2). Оспорюваний договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М., за реєстровим № 1197, суперечить чинному законодавству, має ознаки підроблення документа.

ОСОБА_2 придбала спірну квартиру не безпосередньо у власника - позивача ОСОБА_1 , у якої квартира вибула з володіння, а у невстановленої особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладеного між відповідачами у справі, з огляду на те, що оспорюваним договором порушено право та законний інтерес позивача (позбавлена права власності на належну їй квартиру) і воно може бути відновлене лише шляхом визнання договору недійсним.

Щодо позовних вимог про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірної квартири, Верховний Суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У разі заявлення в позові вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами пунктів 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України, на що звертав увагу Верховний Суд в постанові від 25 вересня 2019 року, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, враховуючи, що позивач не є стороною оспорюваного нею правочину, а відповідач ОСОБА_2 придбала спірну квартиру не безпосередньо у власника (позивача у справі), а в особи, яка не мала відчужувати це майно, то наслідком недійсності вказаного правочину є не двостороння реституція, а витребовування майна з незаконного володіння.

Тобто ефективним способом захисту права власності ОСОБА_1 у спірних правовідносинах є віндикаційний позов, а не двостороння реституція.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про можливість витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірної квартири.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального права щодо застосування реституції, не заслуговують на увагу, оскільки правильно встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 388 ЦК України (витребування майна від добросовісного набувача), а не статті 216 ЦК України (зобов`язання сторони повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину), тобто судом реституція не застосовувалася.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судами обставинами та по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук