РІШЕННЯ

ЗАОЧНЕ

Іменем України

Справа № 133/3615/20

29.03.21 Провадження № 2/133/55/21

КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

У складі головуючого судді Пєтухової Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Гаврилюк О.Г.,

позивача ОСОБА_1 ,

свідка ОСОБА_2 ,

розглянувши справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 та примусово зняти його з реєстраційного обліку у її будинку.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . В належному їй будинку зареєстрований її племінник (син її рідної сестри ОСОБА_4 ) - ОСОБА_3 , який був прописаний її рідною сестрою ОСОБА_4 ( яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), як власником будинку в 1992 році. З 2007 року відповідач у будинку не проживає та не з`являється у ньому, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, особистих речей у будинку не має, будинком не цікавиться. Місце його проживання на даний час їй невідоме. А тому захистом своїх порушених прав вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29.12.2020 провадження у даній справі було відкрито та справу призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання на 10:00 год. 19.01.2021.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09.02.2021 підготовче засідання у даній справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач посилалася на обставини, зазначені нею у позовній заяві, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Додала, що відповідач є громадянином іншої держави, має там свою нерухомість. Вона разом із своїм чоловіком піклувалася про сестру ОСОБА_4 , яка протягом 12 років мала проблеми зі здоров`ям. Діти останньої, в тому числі і син, не піклувалися про неї, не приїздили до матері. Витрати по утриманню будинку за життя несла ОСОБА_4 , а на даний час вона, - ОСОБА_1 , а прописаний у будинку ОСОБА_5 тривалий час не проживає у ньому, навіть періодично у ньому не з`являється, по господарству не допомагає, утриманням та благоустроєм будинку не займається.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, так як неодноразово викликався до суду шляхом розміщення оголошень на офіційному сайті Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, відзиву на позов не надав.

У зв`язку з зазначеним вище, керуючись ст. 280 ЦПК України, суд проводить заочний розгляд справи.

Свідок ОСОБА_2 , пояснила, що відповідача не бачила вже багато років. Він давно поїхав з будинку та більше не повертався. На даний час ОСОБА_3 проживає за кордоном. До моменту виїзду відповідач проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_4 та батьком ОСОБА_6 . Батькам не допомагав, а після їх смерті навіть не приїхав на поховання. Витрати по догляду за сестрою та її поховання здійснила ОСОБА_1 . За життя ОСОБА_4 вона на прохання позивача приходила та годувала хвору сестру останньої.

Інші свідки - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судове засідання не з`явились, як пояснила позивач,- у зв`язку з сімейними обставинами та за станом здоров`я. Позивач не наполягала на їх допиті як свідків, відмовилась від свого клопотання в цій частині, просила розглядати справу без подальшого виклику свідків.

Суд, вирішуючи справу, дійшов такого висновку.

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником цілого житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , право на який набула 05.10.2020 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилося після смерті її рідної сестри ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане підтверджується свідоцтвом право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Свідерською О.В. 05.10.2020 за реєстровим номером 61/2020 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.10.2020. Таким чином, з 05.10.2020 позивач є власником вказаного вище будинку на законних підставах, до вказаної дати власником будинку з 1992 року була ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4 , та племінником позивача ОСОБА_1 .

Згідно домової книги, в будинку АДРЕСА_1 значиться зареєстрованим ОСОБА_3 - з 04.07.1992 (а.с.14-16).

Таким чином, судом встановлено факт реєстрації відповідача за вказаною адресою із вчиненого запису в описаній вище домовій книзі.

Як встановлено з комісійного Акту сусідів, складеного 15.12.2020 та виданого квартальним комітетом № 6 виконавчого комітету Козятинської міської ради Вінницької області, в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зареєстрований, але не проживає з 2007 по теперішній час. Місце його проживання не відоме (а.с.13).

Також факт відсутності відповідача у спірному житловому будинку підтверджується довідкою № 1485-3, виданою 17.12.2020 ЦНАП Козятинської міської ради Вінницької області, в якій вказано, що ОСОБА_3 дійсно зареєстрований та не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2007 року по теперішній час (а.с.12).

Згідно технічного паспорта на будинок, він виготовлений 10.12.2008 і колишнім власником домоволодіння значиться померлий ОСОБА_6 , батько відповідача.

Договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладали.

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між власником житлового приміщення та членом сім`ї колишнього власника будинковолодіння, одному з яких (позивачу) житлове приміщення належить на праві приватної власності, а інший (відповідач) вселився до цього будинку як член сім`ї, на даний час уже колишнього власника будинковолодіння, який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, заповівши вказану нерухомість своїй сестрі, яка і є позивачем по справі.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, на переконання суду визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та її виселення, як крайня міра можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку - відповідачем, з приводу користування вказаним житлом після припинення, в зв`язку із смертю права власності на вказану житлову нерухомість матері відповідача ОСОБА_4 , яка заповіла вказаний будинок своїй сестрі - позивачу, внаслідок чого остання оформила право власності на нерухомість в порядку спадкування за заповітом, тобто після втрати відповідачем правового зв`язку з власником будинковолодіння.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом встановлено, що відповідач у спірну житлову нерухомість вселився, як член сім`ї власника, однак, втратив правовий зв`язок з власником житлової нерухомості, в якій зареєстрований та в якій має право (в силу реєстрації) проживати.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. (Висновки ВП ВС, що викладені в наведеній вище Постанові).

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Зазначеною статтею також передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: у ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що відповідач вселився до вказаного житлового приміщення, як син власника, тобто як особа, що перебувала з власником в сімейних відносинах, з огляду на що відповідач міг розраховувати на постійний характер свого права на проживання у спірному житловому приміщенні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї власника особою, яка у встановленому законом порядку набула права користування житловим приміщенням, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї колишнього власника житла, суди мають вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

На переконання суду положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та членом сім`ї попереднього власника з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

З пояснень позивача, вона бажає розпорядитись належним їй будинком шляхом його продажу, а отже, таке її право підлягає захисту за наявності зазначених у позові перешкод, що і передбачено ст. 319 ЦК України. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку, який належить ОСОБА_1 , порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню права розпорядження своїм майном, як складовою частиною її права власності.

Судом установлено, підтверджено показами позивача, свідка та письмовими матеріалами справи, що ОСОБА_3 із житлового будинку виїхав добровільно з 2007 року, з того часу він за місцем своєї реєстрації не проживає без поважних причин (тобто понад 1 рік), там не з`являється, житлом не цікавиться, витрат по утриманню житла не несе, комунальні платежі не сплачує. Останній втратив правовий зв`язок з колишнім власником житлового приміщення, де він зареєстрований, не має правового зв`язку з дійсним власником будинку, а отже, встановлене в силу закону право на користування чужою річчю - житловим будинком, припинилось, і як наслідок позов в цій частині підлягає до задоволення.

Суд вважає, що визнання припиненим права відповідача на користування житлом у контексті принципів Конвенції є виправданим і пропорційним, а баланс прав - дотриманим. Адже лише у такий спосіб можливо захистити права власника будинковолодіння, що і є законною метою цього позову.

Натомість, щодо вимоги позивача про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку в належному їй будинку суд зазначає таке.

Відповідно до положення ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відповідним уповноваженим органом з реєстрації протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Вищевикладене свідчить про те, що у випадку визнання відповідача таким, що втратив право на користування будинком, відповідний уповноважений орган з реєстрації вже має передбачений законом обов`язок зняти його з реєстрації місця проживання, тобто наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набрало законної сили, є підставою для зняття такої особи з реєстрації. Але суд, як самостійний суб`єкт, таким правом не наділений, а тому в частині позовних вимог про примусове зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_1 , слід відмовити.

Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволено, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 840,80 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 316-319, 321, 391, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 156, 162 ЖК УРСР, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 206, 211, 247, 259, 263-265, 272, 280-283, 289, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судові витрати в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Таку заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 07.04.2021.

Суддя Н.О. Пєтухова

Дата документу 29.03.21