ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року

м.Суми

Справа №588/974/20

Номер провадження 22-ц/816/452/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності :

відповідача - ОСОБА_1 та його представника - адвоката Цуркана Віктора Івановича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк»

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 28 грудня 2020 року в складі судді Линник О.С. ухваленого в м. Тростянець, повний текст якого складено 30 грудня 2020 року,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «А-Банк»)звернулося до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи позовні вимоги тим, що 15 травня 2016 року відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг з метою укладення кредитного договору №SAMABWFC6 та отримання кредитної карти, шляхом підписання анкети-заяви. На підставі вказаної заяви, відповідачу було надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80% щомісячно на суму залишку заборгованості по кредиту.

Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконав, тому станом на 05 червня 2020 року утворився борг на загальну суму 49 197 грн 13 коп., з яких: 17 184 грн 38 коп. заборгованість за кредитом, 29 962 грн 75 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2050 грн 00 коп. - пеня, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 28 грудня 2020 року у задоволенні позову АТ «А-Банк» відмовлено.

Стягнуто з АТ «А-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн 00 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ «А-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що відповідач своїм підписом в анкеті-заяві підтвердив факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг в А-Банку і погодився з ними, що на переконання позивача, узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 09 липня 2018 року у справі №202/18403/13, від 18 квітня 2018 року по справі №705/6051/15-ц та від 14 лютого 2018 року по справі №265/7652/15-ц. Звертає увагу на те, що обов`язок позичальника сплатити проценти за користування кредитними коштами випливає із змісту ст. 1048 ЦК України, а тому у будь-якому випадку суд мав стягнути проценти на рівні облікової ставки НБУ.

Позивач не погодився також із висновками суду першої інстанції про несанкціоноване зняття коштів з кредитного рахунку відповідача, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення шахрайства. Також наголошує на тому, що відповідач визнав розголошення стороннім особам інформації, яка, у свою чергу, дала можливість здійснити платіжні операції, що є порушенням як Умов та Правил надання банківських послуг, так і п 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою Правління НБУ від 05 листопада 2014 року за №705.

При вирішенні питання про відшкодування відповідачу понесених ним витрат на правничу допомогу, просить суд врахувати, що позивачу були надані докази щодо понесення таких витрат лише на суму 5000 грн, а не на 7600 грн. Крім того, посилаючись на положення ст. 137 ЦПК України, банк заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу .

Відповідачем ОСОБА_1 та його представником - адвокатом Цурканом В.І. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вони, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просили його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника - адвоката Цуркана В.І., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15 травня 2016 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку, в якій було вказано його анкетні дані, відомості про його сімейний стан та місце роботи (т.1, а.с. 5).

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, примірник цього договору згоден отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.a-bank.com.ua. Також зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті А-Банку.

До позовної заяви банк додав витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», з яких не вбачається, що вони були підписані відповідачем (т. 1, а.с. 5-11).

Зі змісту висновку інспектора СРПП №2 Тростянецького ВП ГУНП в Сумській області Янова С.В. від 05 травня 2018 року слідує, що 29 квітня 2018 року ОСОБА_1 вернувся до відділку поліції із заявою, в якій повідомив, що невідомими особами з його кредитної карти А-Банку переведено грошові кошти в сумі 14 650 грн та 830 грн (т.1, а.с. 139).

Крім того, у ході проведеної перевірки було встановлено, що 28 квітня 2018 року, близько 19-00 годин на мобільний телефон ОСОБА_1 зателефонував невідомий чоловік, який представився співробітником А-Банку, в ході розмови ОСОБА_1 повідомив реквізити кредитної карти, а також паролі, що приходили йому з смс-повідомлень. Після того як з кредитної карти ОСОБА_1 було знято 14650 грн та 830 грн, він зателефонував на гарячу лінію А-Банку і оператор заблокував його кредитну карту.

24 травня 2018 року, на виконання ухвали слідчого судді Тростянецького районного суду Сумської області від 21 травня 2018 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості по факту заволодіння шляхом обману грошовими коштами з карткового рахунку ОСОБА_1 , в сумі 14650 грн, в результаті чого завдав йому збитків на вказану суму (т. 1, а.с. 145).

30 липня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву голові правління АТ «А-Банк» Кандаурову Ю.В., в якій просив вирішити питання щодо не нарахування штрафних санкцій до завершення розслідування, просив прийняти до уваги, що з його кредитної карти АТ «А-Банк» шахраями були викрадені грошові кошти в сумі 14 650 грн (т.1, а.с. 146).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 05 червня 2020 року становить 49 197 грн 13 коп., яка складається із: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 17 184 грн 38 коп., заборгованість за процентами - 29 962 грн 75 коп., пеня - 2 050 грн (т. 1, а.с. 4).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позову АТ «А-Банк», суд першої інстанції виходив з того, надані позивачем тарифи, Умови та правила надання банківських послуг, які носять мінливий характер, відповідачем не підписувалися, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у виді неустойки (пені і штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Крім того, судом першої інстанції визнано недоведеним факт користування відповідачем кредитними коштами після 28 квітня 2018 року, в наслідок чого виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути на свою користь.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Зокрема, у статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) та від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказану правову позицію підтримав.

У частині 4 статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки суду першої інстанції про недоведеність порушення відповідачем правил користування банківськими платіжними картками ґрунтуються виключно на доводах відповідача і його представника.

Зокрема, вимога щодо нерозголошення користувачем платіжних карток ПІН-коду та іншої інформації, яка може посприяти ініціюванню платіжної операції закріплена положенням «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705.

У той же час, відповідач визнав, що зняття грошових коштів з його карткового рахунку відбулося в результаті повідомлення ним паролів, що надходили йому в смс-повідомленнях, а також іншої додаткової інформації по його кредитній картці невідомому чоловіку, який представився представником АТ «А-Банк» Левицьким А.В., як він вважав, з метою закриття кредитного рахунку.

Крім того, відповідно до наданої позивачем інформації на запит апеляційного суду, у результаті проведеної АТ «А-Банк» внутрішньої перевірка було встановлено, що грошові кошти були переховані з кредитного рахунку на ім`я ОСОБА_1 в результаті надання ним інформації із смс - повідомлення та пін-коду від своєї карти: НОМЕР_1 . Грошові кошти у сумі 15 233 грн 02 коп. були списані 28 квітня 2018 року о 19 год. 07 хв.. ОСОБА_1 одразу після шахрайської операції зателефонував на гарячу лінію АТ «А-Банк» та йому заблокували карту, А24 і телефон.

Тобто, з вказаного слідує, що саме відповідачем була надана невстановленим особам інформація, яка дала змогу ініціювати платіжні операції за кредитною картою, а саме перерахування 29 квітня 2018 року грошових коштів у сумі 14 650 грн 00 коп. з кредитного рахунку ОСОБА_1 на інший рахунок.

Та обставина, що невстановлена особа представилася представником банку та володіла інформацією щодо укладеного з АТ «А-Банк» кредитного договору жодним чином не звільняє відповідача, як користувача кредитної карти, від обов`язку не розголошувати інформації, що може сприяти здійсненню незаконних транзакцій по рахунку та, як наслідок, нести цивільно-правову відповідальність за такі дії.

Також, на переконання колегії суддів, звернення відповідача до правоохоронних органів та проведення досудового розслідування кримінального провадження за фактом заволодіння грошовими кошами, розміщеними на кредитному рахунку ОСОБА_1 , жодним чином не спростовують, що саме дії відповідача призвели до проведення незаконної операції по його кредитному рахунку 29 квітня 2018 року.

Таким чином, враховуючи доведеність вчинення відповідачем дій, які сприяли списанню з його кредитного рахунку грошових коштів, а тому той факт, що ОСОБА_1 їх не використовував, не виключає обов`язку повернення списаних кредитних коштів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що вони з відповідачем при підписанні анкети-заяви узгодили його умови, в тому числі про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії на неустойку за порушення умов зобов`язання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «А-Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 15 травня 2016 року процентна ставка не зазначена (т.1, а. с. 5).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично була перерахована з кредитного рахунку відповідача), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 травня 2016 року, посилався на Витяг з Тарифів користування кредитною картою «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.a-bank.com.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «А-Банк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (15 травня 2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (червень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ «А-Банк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Відтак, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами та пенею задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про стягнення з відповідача процентів у розмірі облікової ставки НБУ підлягають відхиленню, оскільки такі вимоги при зверненні до суду з даним позовом банком не заявлялися, а відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог.

При визначенні розміру заборгованості відповідача за кредитним договором від 15 травня 2016 року, колегія суддів бере до уваги і те, що відповідно до наданого відповідачем розрахунку заборгованості за кредитним договором та випискою по рахунку 29 квітня 2018 року була здійснена операція по переказу грошових коштів у сумі 14650 грн та комісія в розмірі 583 грн 02 коп. У подальшому розмір тіла кредиту збільшувалося за рахунок списання страхового платежу по договору «Страхування кредитного ліміту».

Проте, доказів на підтвердження погодження між сторонами договору нарахування комісії за переказ грошових коштів та її розмір, а також щодо укладення між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 договору «Страхування кредитного ліміту» матеріали справи не містять, а тому не підлягають стягненню з відповідача.

Таким чином, враховуючи розмір перерахованих грошових коштів - 14650 грн та залишок власних грошових коштів ОСОБА_1 на кредитному рахунку 74 грн 49 коп., з останнього на користь банку підлягає стягненню тіло кредиту у розмірі 14 575 грн 51 коп.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь банку 14 575 грн 51 коп. заборгованості по тілу кредиту.

В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити за їх безпідставністю.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно до частки задоволених позовним вимог та доводів апеляційної скарги АТ «А-Банк» з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 622 грн 75 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції та 934 грн 13 коп. за апеляційних перегляд рішення суду.

При вирішенні питання щодо розподілу понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, колегія суддів враховує наступне.

Так, за змістом ст.ст. 134, 137 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відзиві на позовну заяву, поданою представником ОСОБА_1 - адвокатом Цурканом В.І. зазначено, що витрати відповідача на правничу допомогу становлять 5000 грн (т. 1, а.с. 120).

Відповідно до договору про правничу допомогу від 24 липня 2020 року, сторони погодили розмір гонорару у сумі 5000 грн та обсяг правничої допомоги, який повинен бути наданий адвокатом Цуканом В.І., а саме: надання правничої допомоги, надання інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, підготовка та подання заяв, клопотань, скарг, правове супроводження (представництво) при розгляді цієї цивільної справи в Тростянецькому районному суді Сумської області (т. 1, а.с. 170-171).

18 грудня 2020 року представником відповідача було надано додатковий договір про правничу допомогу, укладений між ним та ОСОБА_1 , в якому визначено розмір гонорару 2000 грн. (а.с. 25-26).

Проте, на переконання колегії суддів, понесені відповідачем витрати на правничу допомогу за вказаним додатковим договором у сумі 2000 грн стягненню не підлягають, оскільки вони не були включені до попереднього розрахунку витрат, які планувалися бути понесеними відповідачем. Окрім того, відповідачем та його представником не обґрунтовано, які саме додаткові послуги, що не були передбачені договором про надання правничої допомоги від 24 липня 2020 року, надавалися адвокатом Цурканом В.І. під час розгляд цієї цивільної справи в суді першої інстанції.

Таким чином, в порядку ч. 2 ст. 137 ЦПК України, підлягають розподілу понесені відповідачем витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн під час розгляд справи в суді першої інстанції та 2500 грн під час апеляційного перегляду рішення суду.

Враховуючи те, що позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявлялося клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, пропорційно до розміру позовних вимог, в задоволенні який позивачу було відмовлено, з АТ «А-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 3 518 грн 66 коп. та 1759 грн 33 коп., які були понесені під час апеляційного перегляду рішення суду, а разом 5277 грн 99 коп.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 28 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» 14 575 гривень 51 копійок заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 622 гривні 75 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 934 гривні 13 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 5277 гривень 99 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складене 7 квітня 2021 року.

Головуючий - О.І. Собина

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко