Номер провадження: 22-ц/813/5263/21
Головуючий у першій інстанції Бузовський В.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Чепрас А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представникап Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2019 року (одноособово суддя Бузовський В.В.) у цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 , третя особа: Південне територіальне управління внутрішнього аудиту про стягнення збитків,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси (далі-КЕВ) звернувся із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Південне територіальне управління внутрішнього аудиту (далі-Управління) про стягнення збитків у розмірі 209 405,69 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

Відповідач працював на посаді майстра ремонтно-будівельної групи КЕВ. В ході ревізії фінансово-господарської діяльності КЕВ, яку проведено Управлінням за період з 01.01.2014 року по 01.11.2016 року, складений акт від 03.07.17р. № 234/3/4/54, з якого вбачається завищення вартості виконаних робіт, відображених в акті контрольного обміру № 1 від 13.03.17 року. Аудит порядку та додержання норм списання будівельних матеріалів проведений по актам приймання виконаних (господарчим способом) робіт на загальну суму 1 246 441,40 гривень, які складались матеріально-відповідальною особою майстром ремонтно-будівельної групи КЕВ ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що списання матеріалів по актам виконаних робіт з поточного ремонту військового містечка Дальник - 4 за період з січня 2015 по червень 2015 року призвело до незаконних видатків, які утворились внаслідок списання матеріалів при невідповідності об`ємів робіт, вказаних в актах у порівнянні з фактично виконаними роботами, проведеними з порушеннями норм, встановлених ДБН та списаних подвійно (роботи, які фактично раніше проведені підрядною організацією ТОВ «Приморстрой» за договором підряду від 14.11.2014 року № 54/14), збитки завдані з вини відповідача, позивач просив про задоволення позову.

У судовому засіданні в суді першої інстанції 09.10.2019 року представник позивача позов підтримала, представник відповідача заперечував проти позову.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 09.10.2019 року КЕВ відмовлено у задоволенні позову.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Позивач КЕВ не погодився із рішенням суду від 09.10.2019 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника КЕВ м. Одеси зазначає:

Судове рішення мотивоване тим, що позивач нібито не подав належну доказову базу та пропустив строк позовної давності, а акт службового розслідування не містить дати його складання.

В акті службового розслідування міститься дата його складання, що видно з додатків, які надавались до позовної заяви, а саме, на акті службового розслідування зазначено, що його затверджено 17.11.2017 року, акт зазначає, що в ході службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 винний у вчиненні завищення вартості виконаних робіт проведених господарським способом на суму 209 405,69 гривень. В ході ревізії фінансово-господарської діяльності КЕВ, за період з 01.01.2014 р. по 01.11.2016 р., згідно акту від 03.07.17р. № 234/3/4/54 аз, встановлено завищення вартості виконаних робіт, що відображено в акті контрольного обміру № 1 від 13.03.17 р. Аудит порядку та додержання норм списання будівельних матеріалів проведено по актах приймання виконаних (господарчим способом) робіт на загальну суму 1 246 441,40 грн., які складались матеріально-відповідальною особою майстром РБГ ОСОБА_1 . Дослідженням актів (ф. № КБ - 2в) було встановлено, що незаконні видатки утворились внаслідок списання матеріалів при невідповідності об`ємів робіт, вказаних в актах, у порівнянні з фактично виконаними роботами, проведеними з порушеннями норм встановлених ДБН. Подвійне списання робіт, які фактично раніше проведені підрядною організацією ТОВ «Приморстрой» за договором підряду від 14.11.2014 р. № 54/14, призвело до нанесення збитків державі на загальну суму 209 405,69 грн.

Про незаконні дії ОСОБА_1 щодо завищення вартості проведення господарських робіт КЕВ м. Одеса стало відомо 17.11.2017 року, тобто строк позовної давності за ст. 233 ЦК України позивачем не пропущений.

Як видно з накладних, які додавались до позову, ОСОБА_1 фактично був відповідальною особою і саме він особисто ставив свій підпис на кожній накладній.

Відповідно до ч. 6 ст. 134 КЗпП України, на працівника покладається повна матеріальна матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків. В ст. 135-1 КЗпП України зазначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Тобто ОСОБА_1 не входив до зазначеного переліку осіб, ним закуповувались матеріали по завищеним цінам та проводились роботи на об`єктах, які не потребували даних робіт.

Всупереч висновків суду, ОСОБА_1 не був військовослужбовцем, його трудові відносини з КЕВ ґрунтувались на трудовому договорі, тобто на нього не розповсюджувалось військове законодавство, що підтверджувалось доказами, які наявні в матеріалах справи.

Постановою ВС України від 21.03.2019 року по справі № 635/1719/17 аналогічні позовні вимоги підприємства задоволені в повному обсязі.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Відзив представника ОСОБА_1 зазначає:

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано доказів, на підтвердження обставин, що входять до предмета доказування. З урахуванням конкретних спірних правовідносин, такими обставинами є: факт покладання на відповідача певних трудових обов`язків, порушення яких нібито призвело до збитків; факт порушення таких обов`язків та в чому воно полягало; розмір шкоди, спосіб її виявлення та фіксування, а також наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою працівника і шкодою, яка наступила.

Надаючи оцінку матеріалам справи у контексті заявленого позову, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що позивачем не надано жодного документа, що визначає коло трудових обов`язків відповідача (трудовий договір, посадова інструкція, штатний розпис, договір про матеріальну відповідальність, розписка про ознайомлення відповідача з правилами внутрішнього трудового розпорядку та умовами праці тощо). Отже позивачем не доведено факту покладання на відповідача трудових обов`язків, які останнім нібито було порушено.

Крім цього, надаючи оцінку обставинам, що вказують на наявність будь-яких порушень з боку відповідача, суд обґрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача на те, що відповідачем було безпідставно списано матеріали по роботам, які вже фактично раніше проведені підрядною організацією ТОВ «Приморстрой» за договором підряду від 14.11.2014 року № 54/14, оскільки позивачем не наданий договір підряду від 14.1 1.2014 року № 5444 і докази його виконання (акт виконаних робіт) а також первинні бухгалтерські документи, що підтверджують факт списання матеріалів під час виконання вказаного договору.

У суді першої інстанції представник позивача, у відповідь на запитання представника відповідача та суду, так і не змогла пояснити в чому саме полягало нібито скоєне відповідачем порушення та в чому полягає зв`язок між цим ніби то порушенням та шкодою, що настала.

Судом надано належну оцінку і доводам позивача з приводу розміру шкоди, що вказує на відповідність оскаржуваного рішення вимогам щодо всебічності та повноти судового розгляду.

Обґрунтовуючи помилковість висновків суду щодо відсутності на акті дати його складання, апелянт посилається на наявність на акті дати його затвердження - 17.11.2017, однак дата складання акту і дата його затвердження не є тотожними поняттями, і висновок суд про відсутність дати складання акту є правильним, оскільки він об`єктивно вбачається з матеріалів справи. Окрім відсутності дати складання, акт містить цілий ряд інших недоліків, які були вірно враховані судом, в результаті чого у відповідності до вимог чинного ЦПК суд аргументовано відхилив вказаний доказ через його недопустимість.

Незрозумілими є посилання апелянта на постанову ВСУ від 21.03.2019 року по справі № 635/1719/17, прийняту нібито у подібних правовідносинах, оскільки рішення касаційної інстанції з такими реквізитами у ЄДРСР відсутнє.

Позивач стверджує, що про нібито завдану відповідачем шкоду позивачу стало відомо 13.03.2017 року. Навіть якщо припустити, що строк вираховується з 17.11.2017 року, як стверджує позивач, то встановлений ст. 233 КЗпП строк є пропущеним, оскільки до суду позивач звернувся лише 16.07.2019 року.

Незважаючи на твердження апелянта щодо строків звернення до суду, його доводи є безпідставними, оскільки суд першої інстанції не застосовував до спірних правовідносин наслідки спливу строку давності, а відмовив у задоволенні позову за безпідставністю, що в свою чергу доводами апеляційної скарги не спростовується.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

ОСОБА_1 , до 01.06.2015 року працював виконробом у КЕВ, а з 01.06.2015 року переведений на посаду майстра ремонтно-будівельної групи КЕВ (а.с. 10 зворот).

Відповідно до наказу начальника КЕВ № 92 від 14.06.2016 року ОСОБА_1 звільнений з посади майстра ремонтно-будівельної групи КЕВ за власним бажанням (а.с.11).

Аудиторським звітом Управління від 03.07.2017р. № 234/3/4/54аз за результатами фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності КЕВ за період з 01.01.2014 року по 01.11.2016 року, зокрема встановлено: дослідженням актів встановлено незаконні видатки внаслідок списання матеріалів при невідповідності об`ємів робіт, вказаних в актах у порівнянні з фактичними вкионанами, проведених з порушенням норм встановлених ДБН та списано подвійно, що призвело до збитків на загальну суму 209 405,69 гривень, а саме, ОСОБА_2 проведено списання матеріалів по актах №2,3 (січень 2015 року) на суму 35 980,04 гривень та 47 320,01 гривень, по акту №5 (квітень 2015 року) на суму 23 982,60 гривень, по акту №8 (квітень 2015 року) на суму 26 042,29 гривень (а.с.12-28).

Згідно акту службового розслідування, який затверджений 17.11.2017 року, в результаті проведеного службового розслідування встановлено завищення вартості виконаних робіт на суму 209 405,69 гривень з вини ОСОБА_1 (а.с.30,31).

За розрахунками позивача збитки становлять 209 405,69 гривень (а.с.9).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини з відшкодування шкоди (збитків), спричинених працівником під час виконання службових обов`язків, які регулюються нормами КЗпП України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними (а.с.84-86).

Колегія суддів погоджується з висновками суду зважаючи на наступне.

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством . За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом (ст. ст. 130 ч.ч.1,2, 132 ч.1, 134 КЗпП України).

Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу (ст. 138 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з вересня 2005 року по червень 2015 року працював у КЕВ виконробом ремонтно-будівельної групи, а з 01.06.2015 року переведений на посаду майстра ремонтно-будівельної групи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 ч.1 КЗпП України).

До початку роботи за укладеним трудовим договором адміністрація підприємства, установи, організації зобов`язана : роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони (ст. 29 КЗпП України в редакції, чинній на час правовідносин сторін).

Позивач, заявляючи вимоги про відшкодування шкоди (збитків), спричиненої під час виконання особою трудових обов`язків, повинен надати суду належні і допустимі докази на підтвердження шкоди (збитків), зокрема , докази про винне порушення працівником обов`язків за трудовим договором і наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою та шкодою, яка наступила, час її виявлення, пояснення працівника, акти і доповідні записки службових осіб, матеріали службових перевірок, тощо (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками».

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові обґрунтовано виходив з того, що позивач не надав доказів, які б визначали коло трудових обов`язків відповідача (трудовий договір, посадову інструкція, штатний розпис, договір про матеріальну відповідальність, відомості про ознайомлення відповідача з правилами внутрішнього трудового розпорядку та умовами праці тощо).

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків, при цьому, покладення на працівника відповідальності відшкодувати шкоду (збитки) у повному обсязі можливе лише з підстав ст. ст. 134, 135-1 КЗпП України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ч.2 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно не прийяв до уваги посилання позивача на те, що відповідач безпідставно списав матеріали по роботам, які вже фактично раніше проведені підрядною організацією ТОВ «Приморстрой» за договором підряду від 14.11.2014 року № 54/14, укладеного з Південно-Східним ТКЕУ, оскільки суду не наданий договір підряду від 14.11.2014 року № 54/14, а також докази його виконання (акт виконаних робіт) і первинні бухгалтерські документи, що підтверджують факт списання матеріалів під час виконання вказаного договору.

Відсутність вказаних доказів робить неможливим встановлення факту порушень з боку відповідача.

Відповідно до п.14.7 Наказу Міністерства Оборони України № 448 від 03.07.2013 року «Про затвердження положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» контроль за фінансово-господарською діяльністю квартирно-експлуатаційних органів ЗС України здійснюється контрольно-ревізійними органами МО України. Наказом Міністра Оборони України № 313 від 31.12.1993 року «Про затвердження положення про головну контрольно-ревізійну інспекцію Міністерства Оборони України», контроль за дотриманням чинного законодавства у Збройних Силах покладається на головну контрольно-ревізійну інспекцію, яка входить до складу Міністерства Оборони України.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що аудиторський звіт не може вважатись належним доказом наявності факту порушення під час здійснення фінансово-господарської операції, оскільки встановлення вказаного факту можливо шляхом проведення ревізії, а не аудиту, що не є тотожними поняттями.

Предметом аудиту є господарські процеси і явища, тобто кількісні характеристики стану економічних об`єктів - обсяг ресурсів та продукції, прибуток, фінанси, в той час як предметом ревізії - є ті ж самі процеси і явища, але їх оцінюють з огляду на законність та доцільність, тому ревізія - це документальна перевірка господарських операцій, порівняння фактичних матеріальних запасів та інших цінностей з показниками бухгалтерського обліку, зустрічна перевірка операцій у контрагентів.

З наданого позивачем витягу з аудиторського звіту неможливо зробити висновок про наявність вини відповідача у порушенні трудових обов`язків, які могли зумовити спричиненя шкоди. В аудиторському звіті не конкретизовано: період вчинення нібито неправомірних дій; кокретні дії відповідача щодо неправомірного списання матеріалів; матеріали, які списано тощо.

Посилання позивача на встановлення вини відповідача саме аудиторським звітом суперечить його змісту, оскільки в аудиті зазначається, що за результатом дослідження списання (використання) матеріалів на проведення робіт поточного ремонту, виконаних (КЕВ у м. Одеса) господарським способом, внесено пропозицію, яка полягає в рекомендації провести службове розслідування та прийнятті рішення, щодо виявлених порушень.

Акт службового розслідування не містить дати його складання.

Всупереч розділу 3 наказу Міністра Оборони України від 15.03.2004 року №82 «Про затвердження інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України» (чинний на час проведення розслідування), службовим розслідуванням не встановлено наявність чи відсутність події з приводу якої було призначено розслідування, та її обставини (час, місце) і наслідки; осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли шкідливим наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення; наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями особи; конкретні неправомірні дії особ, якою вчинено правопорушення; вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів та керівних документів, які було порушено; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення; форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки особи її ставлення до скоєного; умови та причини, що сприяли правопорушенню; чи вчинено правопорушення під час виконання особою службових обов`язків.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку, що акт службового розслідування не відповідає вимогам щодо допустимості доказів.

Правильним є висновок суду, що позивач не надав докази, які мають значення для правильного вирішення спору: дані бухгалтерського обліку, інші документи про наявність та розмір прямої дійсної шкоди (акти інвентаризації, проведення якої є обов`язковим, згідно із п.12.8 Наказу Міністерства Оборони України від 03.07.2013р. № 448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України»), первинні бухгалтерські документи, що підтверджують видачу ОСОБА_1 , під звіт зі складу оприбутковані матеріали для виконання робіт з поточного ремонту будівель військового містечка Дальник-4 за період з січня по червень 2015 року.

Зважаючи на те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів для повного і всебічного з`ясування обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові за недоведеності позовних вимог.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника КЕВ у скарзі, що: в акті службового розслідування є дата його затвердження і акт зазначає, що в ході службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 винний у вчиненні завищення вартості виконаних робіт, проведених господарським способом на суму 209 405,69 гривень; дослідженням актів (ф. № КБ - 2в) встановлено, що незаконні видатки утворились внаслідок списання матеріалів при невідповідності об`ємів робіт, вказаних в актах, у порівнянні з фактично виконаними роботами, проведеними з порушеннями норм встановлених ДБН; подвійне списання робіт, які фактично раніше проведені підрядною організацією ТОВ «Приморстрой» за договором підряду від 14.11.2014 р. № 54/14, призвело до нанесення збитків державі; про незаконні дії ОСОБА_1 щодо завищення вартості проведення господарських робіт КЕВ м. Одеса стало відомо 17.11.2017 року, тобто строк позовної давності за ст. 233 ЦК України не пропущений; з накладних, які додані до позову видно, що ОСОБА_1 фактично був відповідальною особою і саме він особисто ставив свій підпис на кожній накладній; відповідно до ч. 6 ст. 134 КЗпП України, на працівника покладається повна матеріальна матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, а ст. 135-1 КЗпП України зазначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей; ОСОБА_1 не був військовослужбовцем, його трудові відносини з КЕВ ґрунтувались на трудовому договорі, тобто на нього не розповсюджувалось військове законодавство, що підтверджувалось доказами, які наявні в матеріалах справи; постановою ВС України від 21.03.2019 року по справі № 635/1719/17 аналогічні позовні вимоги підприємства задоволені в повному обсязі, - до уваги не приймаються.

Позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, що входять до предмета доказування, якими є: факт покладення на відповідача певних трудових обов`язків; факт порушення відповідачем трудових обов`язків, що призвело до збитків і в чому полягало таке порушення; розмір шкоди (збитків), спосіб її виявлення та фіксування, а також наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою працівника і шкодою, яка настала.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав документів, які б визначали трудових обов`язків відповідача (трудовий договір, посадова інструкція, штатний розпис, договір про матеріальну відповідальність, розписка про ознайомлення відповідача з правилами внутрішнього трудового розпорядку та умовами праці тощо).

Не доведення позивачем факту покладання на відповідача певних трудових обов`язків дає підстави для висновку про не доведення самого порушення.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача на те, що відповідач безпідставно списав матеріали по роботам, які проведені підрядною організацією ТОВ «Приморстрой» за договором підряду від 14.11.2014 року № 54/14, оскільки суду не наданий договір підряду від 14.11.2014 року № 5444, а також докази його виконання (акт виконаних робіт, первинні бухгалтерські документи, що підтверджують факт списання матеріалів під час виконання договору).

Дата складання акту і дата його затвердження не є тотожними поняттями.

Та обставина, що відповідач працював у КЕВ за трудовим договором, що ОСОБА_1 не був військовослужбовцем, не звільняє позивача від надання доказів на підтвердження обставин, що входять до предмета доказування.

Зі змісту наказу начальника КЕВ №372 від 17.11.2017 року вбачається, що проведення службового розслідування здійснювалось у відповідності з вимогами наказу Міністра Оборони України від 15.03.2004 року №82 «Про затвердження інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України» (а.с.32).

З матеріалів справи вбачається, що шкода, яка заподіяна позивачу, виявлена позивачем 13.03.2017 року, а із позовом за захистом порушеного права позивач вернувся 16.07.2019 року, тобто після спливу строку, встановленого в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ст. 233 КЗпП України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові за недоведеності позовних вимог і не застосував строк позовної давності, оскільки строком позовної давності захищається порушене право.

Доводи представника відповідача ОСОБА_1 у відзиві, що суд дійшов правильного висновку про відмову у позові за недоведеності позовних вимог, прийняті до уваги і є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Позивач не довів своїх позовних вимог, тому відсутні підстави для ствердження про порушення прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу залишає без задоволення, а рішення суду без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Колегія суддів залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду про відмову у позові без змін, тому позивач не має права на відшкодування судових витрат. Судові витрати відповідача можуть бути відшкодовані відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду.

Повний текст постанови суду складено 12.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова