Постанова

Іменем України

08 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 645/5655/16

провадження № 61-14758св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу

Некрасова Н. А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року у складі судді Федорової О. В. та постанову Харківського апеляційного суду

від 20 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю.,

Котелевець А. В., Яцини В. Б., у справі за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н. А., про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу

Некрасова Н. А., у якому просив суд:

- визнати спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою,

- визнати право власності на вказану квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради;

- витребувати зазначену квартиру від добросовісного набувача - ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Позовна заява мотивована тим, що 17 червня 2014 року

ОСОБА_3 набув у невстановлений у ході розслідування кримінального провадження спосіб підроблений документ - договір купівлі-продажу квартири від 26 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А. В. та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій № 954.

На час укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли ( ОСОБА_4

померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2).

Після смерті власників спірної квартири ОСОБА_3 набув завідомо підроблений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири від 26 травня 2014 року.

20 травня 2016 року ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, відчужила вказану квартиру ОСОБА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 липня

2016 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочину за частиною четвертою статті 358 КК України (використання завідомо підробленого документа).

Незаконними діями по відчуженню спірної квартири завдано збитки державі в особі Харківської міської ради, оскільки на час смерті

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будь-яка інша особа в квартирі не проживала, у встановленому законом порядку з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, а тому квартира мала перейти у власність Харківської міської ради як відумерла спадщина.

Посилаючись на зазначене, просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова

від 27 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2018 року, позов задоволено.

Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та складається з квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради право власності на спірну квартиру.

Витребувано квартиру від добросовісного набувача - ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2018 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що під час розгляду справи суди у повній мірі не перевірили наявності чи відсутності повноважень у прокурора на пред`явлення цього позову, зважаючи на те, що позовна заява не містить правових обґрунтувань, у чому саме проявляється неналежний захист органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені повноваження, здійснювати такий захист у спірних правовідносинах.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалених у результаті нового розгляду справи

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 січня

2020 року позовну заяву заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради залишено без розгляду.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурор не навів підстав, які б давали можливість суду дійти висновку про невиконання або неналежне виконання Харківською міською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади. Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом протягом певного періоду, а у цьому випадку протягом одного дня з моменту постановлення Апеляційним судом Харківської області ухвали від 24 листопада 2016 року у кримінальному провадженні № 645/11146/14-к, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

При цьому суд першої інстанції як на підставу для залишення позову без розгляду посилався на пункт 1 частини першої статті 257 ЦПК України.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року змінено в частині мотивів.

Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що зробивши обґрунтований висновок щодо недоведеності прокурором підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, суд першої інстанції помилково вважав підставою для залишення позову без розгляду пункт 1 частини першої статті 257 ЦПК України.

Для цілей залишення позову без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальна дієздатність має бути відсутня саме в учасника справи (позивача або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), а не його представника. Разом із тим, у випадку звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави в особі компетентного органу фактичним позивачем є держава, яка набуває процесуальної дієздатності і є учасником справи.

Оскільки відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави було встановлено після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких випадках виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України (залишення позову без розгляду).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 жовтня 2020 року заступник керівника Харківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 13 січня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві Каларашу А. А. та визначено суддів, що увійшли до складу колегії.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У березні 2021 року справу № 645/5655/16 передано до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті

400 ЦПК України).

Як на підставу касаційного оскарження заступник керівника Харківської обласної прокуратури посилається на те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та положення статті 257 ЦПК України (частина друга статті

389 ЦПК України).

Суди не звернули належної уваги на порушення інтересів держави в особі Харківської міської ради у сфері захисту комунальної власності. Відповідний орган владних повноважень не здійснює захист інтересів держави, що проявляється в усвідомленій пасивній поведінці, у зв`язку з чим прокурор виконав субсидіарну роль та замінив у судовому провадженні відповідний суб`єкт.

Матеріали справи свідчать про бездіяльність Харківської міської ради, яка не вживала заходів щодо виявлення, взяття на облік, збереження та використання безхазяйного майна, визнання спадщини відумерлою та прийняття такого майна у комунальну власність.

Крім того, суди не врахували висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18, відповідно до якого сам факт не звернення сільською радою з позовом свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження.

Питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором у цій справі вже вирішувалося, оскільки ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2016 року позовну заяву повернуто прокурору на підставі пункту 3 частини третьої статті 121 ЦПК України у відповідній редакції у зв`язку з відсутністю повноважень на ведення справи. Проте ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого

2017 року вказану ухвалу суду першої інстанції скасовано, таким чином, апеляційний суд вважав наявними підстави для звернення до суду із позовом прокурором.

Крім того, навіть на момент звернення із касаційною скаргою Харківська міська рада не оскаржувала підстави звернення прокурора із позовом, а отже, вважає його обґрунтованим та законним.

Апеляційний суд помилково посилався як на підставу для залишення позову без розгляду на пункт 2 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки в цьому випадку прокурор не здійснює представництво особи, а реалізує власні владні повноваження на участь у справі від імені та в інтересах держави.

Доводи інших учасників справи

У березні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що залишаючи позов без розгляду, суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили обставини, що мають значення для вирішення спору, врахували судову практику та позицію Верховного Суду, а тому оскаржувані рішення є законними.

У цій справі у прокурора відсутні повноваження для вчинення таких дій, зокрема, подачі позову, оскільки Харківська міська рада самостійно могла захистити свої інтереси.

Крім того, в цій справі варто враховувати те, що неналежне виконання Харківською міською радою своїх повноважень («неналежне урядування») не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_1 її майна, отриманого за відплатним договором із дотримання усіх вимог законодавства.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 20 травня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н. А., зареєстрованим у реєстрі № 301. Відповідно до вказаного договору квартиру відповідачем придбано у продавця ОСОБА_3 , якому вказана квартира належала на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 травня

2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н. А. за реєстровим № 954 (а. с. 68-69, т. 1).

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року встановлено, що ОСОБА_3 набув у невстановлений у ході розслідування спосіб підроблений документ, а саме: договір купівлі-продажу від 26 травня 2014, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А. В., зареєстрований у реєстрі № 954.

На час укладання вказаного договору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були померлими. Крім того, на ім`я ОСОБА_3 було зареєстроване право власності на квартиру на підставі іншої угоди, а саме: договору купівлі-продажу, посвідченого 26 травня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н. А., зареєстрованого в реєстрі № 954. Зазначеним вироком ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України (а. с. 71-73, т. 1). Вказаний вирок набрав чинності 24 листопада 2016 року за ухвалою Апеляційного суду Харківської області.

25 листопада 2016 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н. А., про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (а. с. 1,

т. 1).

28 листопада 2016 року прокурором направлено лист Харківському міському голові із повідомленням про звернення із позовом та додано копію позовної заяви від 25 листопада 2016 року(а. с. 27, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

У рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня

2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме: Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 56 ЦПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом «jura novit curia» (суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органу місцевого самоврядування здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що: «відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

У справі, що переглядається, судами не встановлено дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», зокрема, в частині повідомлення Харківської міської ради до подання позову про необхідність та наміри прокурора захищати інтереси держави в суді.

Спеціальним законом імперативно встановлено обов`язок прокурора попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб'єкта владних повноважень.

Разом із тим, у порушення вказаних норм права, прокурор відповідних дій не вчинив та не повідомив Харківську міську раду, оскільки, як встановлено судами, наявний у справі лист Харківської місцевої прокуратури № 3, адресований Харківському міському голові, не свідчить про попереднє повідомлення Харківської міської ради про звернення з цим позовом до суду, оскільки такий лист датовано 28 листопада 2016 року (а. с. 27), а датою звернення з позовом є 25 листопада 2016 року (а. с. 1). Крім того, зі змісту вказаного листа встановлено, що прокурор надсилає копію вже поданої позовної заяви від 25 листопада 2016 року.

Прокурор не навів підстав, які б давали можливість суду дійти висновку про невиконання або неналежне виконання Харківською міською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади. Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом протягом певного періоду, а у цьому випадку протягом одного дня з моменту постановлення Апеляційним судом Харківської області ухвали від 24 листопада 2016 року у кримінальному провадженні № 645/11146/14-к, без з'ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Доводи касаційної скарги про те, що питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором у цій справі вже вирішувалося, оскільки ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року скасовано ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви та передано справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, що свідчить про те, що апеляційний суд вважав наявними підстави для звернення до суду із позовом прокурором, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2016 року позовну заяву прокурора повернено заявнику у порядку статті 121 ЦПК України

(у редакції, чинній на момент постановлення ухвали).Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2016 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. Передаючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд вказав на необхідність дослідження судом першої інстанції дотримання прокурором вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», разом із тим, правового висновку про наявність підстав для звернення до суду із позовом прокурором, ухвала не містить, як помилково вважає прокурор, а тому доводи касаційної скарги про існування двох протилежних судових рішень у цій справі є безпідставними.

Оскільки прокурором не дотримано вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» при зверненні до суду із цим позовом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано вважав наявними правові підстави для залишення позову без розгляду.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про необхідність застосування до спірних правовідносин положень пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

У пункті 2 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

У постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 378/8/18 (провадження № 61- 260св19) зроблено висновок про те, що якщо суд після відкриття провадження у справі, з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів, установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень, передбачених пунктом 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Таким чином, встановивши порушення прокурором вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для залишення позову без розгляду в порядку пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

З огляду на зазначене, безпідставними є доводи касаційної скарги про помилкове застосування до спірних правовідносин апеляційним судом положень статті 257 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків, викладених у незміненій частині рішення суду першої інстанції та в рішенні апеляційного суду.

Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України

(в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції в незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року у незміненій частині та постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук