Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої Черніцької І.М.

- при секретарі судового засідання Бойко І.І.

-сторони в судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та встановлення порядку користування,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою за АДРЕСА_1 . Зокрема, позивач просила: зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди та повернути її особисті речі, меблі та ліжко; виселити ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із вказаної квартири у квартиру по АДРЕСА_2 ; встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши у її користування житлову кімнату, площею 11,5 кв.м., у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату, площею 9,1 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні.

В обґрунтування вимог позивач вказала, що вона є власником Ѕ частини квартири за АДРЕСА_1 . Власником іншої Ѕ частина квартири є ОСОБА_2 . На даний час у квартирі проживає вона, ОСОБА_2 , їх син ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 та двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . На ім`я ОСОБА_3 та членів його сім`ї видано ордер серії МК №22 на вселення у квартиру по АДРЕСА_2 , житловою площею 28, кв.м. З врахуванням наведеного просила виселити останніх із спірної квартири у надану квартиру.

Крім того, утримання спірної квартири здійснює вона та відповідач ОСОБА_2 . Між ними погоджено та встановлено порядок користування квартирою, зокрема у її користуванні виділена кімната площею 11,5 кв.м., а в користування ОСОБА_2 кімната площею 9,1 кв.м., інші приміщення залишено у спільному користуванні. Однак, ОСОБА_2 , незважаючи на встановлений та погоджений порядок користування спірною квартирою, порушує її права на користування квартирою. За час її відсутності ОСОБА_2 повиносив з її кімнати особисті речі, одежу, меблі, ліжко та матрац.

Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

04 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов. Вказав, що обставини, викладені у позові не відповідають дійсності. Зазначив, що позивач протягом останніх 25 років проживає в Італії, спірною квартирою не користується та не сплачує комунальні послуги. Між ними не погоджувався порядок користування даною квартирою. У 2005 року до спірної квартири переїхав проживати їх син з сім`єю, які по даний час продовжують проживати. Він самостійно робив ремонт у квартирі. Останній раз син з невісткою робили ремонт у всіх кімнатах та коридорі, поміняли всю сантехніку та кухню, встановили бойлер, фільтр холодної води, придбали нову газову плитку, електричну духовку, мікрохвильову піч, світильники. Позивач має ключі від квартири та їй ніхто не чинить перешкод у користуванні квартирою. Встановлення порядку користування квартирою, про який просить позивач, порушить житлові права відповідачів та їх неповнолітніх дітей.

Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову.

26 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_4 подала відзив на позов. Зазначив, що доводи позивача про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Позивач спірною квартирою не користується, проживає в Італії. Крім того, ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_3 , де і проживає, коли повертається з Італії. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку.

Попередньо представник позивача адвокат Петровець Л.Р. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву та повідомив, що з`явитись в судове засідання за станом здоров`я не має можливості. При вирішенні справи просив врахувати заперечення, викладені у відзиві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку.

Попередньо представник адвокат Мовчан А.О. подав заяву розгляд справи без його участі. Позов не визнає та заперечує щодо його задоволення.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 листопада 2005 року визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири за АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності та реєстраційне посвідчення на квартиру за АДРЕСА_1 , виданому Тернопільським міським БТІ 21 березня 1995 року.

Вказаним рішенням встановлено, що спірна квартиру придбана подружжям за час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Як вбачається з реєстраційного посвідчення від 14 червня 2006 року, виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_1 є власником Ѕ частини квартири за АДРЕСА_1 .

З довідки за №2042 від 15 липня 2019 року, виданої ТОВ «Коменерго-Тернопіль 4» вбачається, що у квартирі за АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та їх діти ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №181991979 від 23 вересня 2019 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_3 .

Як слідує з ордеру на службове житлове приміщення за №22 серії МК від 10 червня 2019 року, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, ОСОБА_3 разом з дружиною ОСОБА_4 та дочками ОСОБА_7 , ОСОБА_9 має право на зайняття житлового приміщення по АДРЕСА_2 , площею 28,1 кв.м.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Положеннями статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, порушують правила співжиття, а також осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За змістом статей 355, 356, 358 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Як зазначено в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Статтею 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до додатку постанови виконавчого комітету Тернопільської обласної ради народних депутатів і президії обласної ради професійних спілок від 10 січня 1985 року №2, мінімальний розмір жилої площі на кожного члена сім`ї у місті Тернополі становить 6,0 кв.м., а середня забезпеченість жилою площею, становить 8,1 кв.м., у місті Тернополі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 ЖК Української РСР при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Відповідно до технічного паспорту, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, встановлено, що спірна квартира складається із трьох окремих кімнат, площею - 9,1 кв.м.,16,8 кв.м. та 11,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 61,3 кв.м., житлова - 37,4 кв.м.

На момент вирішення спору, в квартирі проживають і зареєстровані шестеро осіб, тобто на кожного з мешканців квартири припадає 6,2 кв.м. житлової площі.

Таким чином, при виділенні позивачу у користування кімнати площею 11,5 кв.м., а відповідачам та двом неповнолітнім дітям залишення в користуванні двох кімнат площею 9,1 кв.м. та 16,1 кв.м., значно погіршаться житлові умови останніх. Крім того, відповідачі заперечиють щодо такого порядку користування квартирою.

Відтак, позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою до задоволення не підлягають.

Безпідставними та необгрунтованими також є вимоги про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх неповнолітніх дітей з тих підстав, що ОСОБА_3 отримав ордер на вселення у іншу квартиру.

Чинним законодавством України, зокрема ст.116 ЖК Української РСР, не передбачено такої підстави для виселення громадян із займаного житлового приміщення, як наявність в особи іншого нерухомого майна, наданого їй для проживання.

Не підлягають до задоволення також вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання повернути її речі.

Встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту вчинення зі сторони відповідачів будь-яких дій, які б свідчили про перешкоджання позивачу у користуванні належним їй майном.

Позивачем не доведено та в матеріалах справи відсутні будь-які належні та достовірні докази, які б підтверджували той факт, що відповідачі без дозволу позивача виносили її особисті речі, меблі та ліжко.

Сам по собі факт належності частини квартири відповідачу ОСОБА_2 та те, що позивач не проживає за даною адресою не підтверджує те, що відповідачі чинять перешкоди у користування квартирою.

Враховуючи вищенаведені вимоги Закону та встановлені обставини справи, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог, за їх безпідставністю та недоведеністю.

Враховуючи те, що у позові відмовлено, то у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 81, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та встановлення порядку користування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 02 квітня 2021 року.

Головуюча І.М. Черніцька