КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційного провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/913/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/32349/19

30 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Олійника В.О.

- Желепи О.В.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Букіної О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму основного боргу 4 000 доларів США та 3% річних у розмірі 359,01 доларів США, що разом складає 4 359,01 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 26 травня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, у формі розписки, за яким він надав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 26 листопада 2016 року.

Проте, відповідач не повернув грошові кошти, що свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань, тому позивач має право на стягнення суми боргу та трьох відсотків річних за період з 27.11.2016 року по 24.11.2019 року, відповідно до ст.ст. 1046 ЦК України та ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4000 доларів США боргу, три проценти річних в розмірі 359,01 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 7 500,00 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 053,33 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що заявлений позивачем позов є безпідставним та не підлягає задоволенню, оскільки позичені кошти у сумі 4000 доларів США відповідачем повернув через свого батька ОСОБА_3 в повному обсязі. Вказане може бути підтверджене, написаними власноручно позивачем розписками, які були вилучені у ОСОБА_3 під час проведення досудового розслідування внесеного до ЄРДР за № 900012342 для проведення у межах кримінального провадження судово-почеркознавчої експертизи, що унеможливлює їх подання в якості доказів як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції. При цьому, вказував на те, що в суді першої інстанції він заявляв клопотання про витребування у слідчого Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, або іншої компетентної особи, у якої в провадженні перебувають матеріали кримінального провадження оригіналів розписок про отримання ОСОБА_2 частками позичених відповідачем коштів, проте суд залишив його без задоволення, не мотивуючи таку відмову.

Вказував на те, що суд безпідставно вважав можливим проводити розгляд справи за відсутності відповідача, порушивши тим самим право відповідача на захист своєї позиції, не врахувавши та не надавши належної оцінки доводам, викладеним у клопотанні про відкладення розгляду справи з тих підстав, що представник відповідача, з яким було лише 28 вересня 2020 року укладено договір про надання правової допомоги, а 29 вересня 2020 року перебував в судовому засіданні в іншій області, призначеному раніше.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Яковенко А.О. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки відповідачем не було надано доказів самостійного звернення останнім до слідчого з проханням повернути записи, а також не наведено обґрунтування причин неможливості самостійного отримання цих доказів. Проти заявленого в апеляційній скарзі клопотання про витребування доказів, представник позивача заперечує, оскільки в апеляційній скарзі відповідач жодним чином не обґрунтовує неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції, крім того, враховуючи час, що минув з моменту відкриття провадження у справі до прийняття судом рішення, відповідач мав достатньо часу для подання цих доказів до суду самостійно чи заявлення обґрунтованого клопотання про їх витребування. Вказував на те, що судом було правомірно відхилено клопотання про відкладення розгляду справи, з огляду на положення ст. 223 ЦПК України та розумність строку розгляду справи судом. Посилався на те, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він повернув позивачу суму позики. Крім того, наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, вже свідчить про те, що боргові зобов`язання останнім не виконані.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ждан В.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Яковенко А.О. проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не повернув, у визначені у розписці строки, кошти взяті ним у борг, а тому наявні підстави для стягнення суми боргу та трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 1статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 26.05.2016 року відповідач отримав у позивача безвідсоткову позику в сумі 4000 доларів США, та зобов`язується повернути вказані кошти до 26.11.2016 року.

Факт написання розписки та отримання визначених у ній коштів у позику відповідачем не заперечується.

Разом з тим, відповідач наполягав на тому, що позика була повернута позивачу в повному обсязі частинами, про що позивач вчиняв певні записи, оригінали яких додано до матеріалів справи(а.с. 117-119).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач не заперечував, що записи вчинені ним особисто, однак вказував, що вони не стосуються предмету даного спору та позика повернута йому не була, однак такі твердження позивача породжують необхідність доведення таких обставин за допомогою належних та допустимих доказів, чого в даному випадку здійснено не було.

Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 (батько відповідача ОСОБА_1 ), він достатньо добре знайомий з позивачем. Йому відомо, що син позичав кошти у позивача у розмірі 4000 доларів США. Розписку писав ОСОБА_1 26.05.2016 року. Кошти поверталися позивачу з 26.05.2016 року по жовтень 2019 року. Кошти повертав він особисто у м. Києві або по вул.. Саксаганського у кабінеті позивача, який працює лікарем отоларингологом, або за місцем проживання позивача по вул.. Гарматній. Кошти повернуті у загальному розмірі 8 050 доларів США. Розписку про повернення коштів позивач відмовлявся писати, однак вчиняв особисто записи у блокноті після чого такі аркуші виривав та передавав йому.

Як вбачається із таких записів, сума позики становить 4000,00 доларів США (ставка - 250 доларів США в місяць), остання виплата 27.08.2016 (всього сплатив % за три місяця). Відновив виплати: 23.08.2017 - 500 доларів США, 01.09.2017 - 400 доларів США; 23.11.2017 - 500 доларів США; 06.12.17 - 500 доларів США; 29.03.2018 - 300 доларів США; 23.05.2018 - 250 доларів США; 11.07.2018 - 300 доларів США; 27.07.2018 - 200 доларів США; 23.08.2018 - 400 доларів США; 25.09.2018 - 250 доларів США; 09.10.2018 - 700 доларів США; 26.11.2018 року - 500 доларів США; 27.12.2018 року - 600 доларів США; 27.02.2019 - 800 доларів США; 06.06.2019 - 400 доларів США.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення учасників справи та свідка ОСОБА_3 , колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено тієї обставини, що сума позики у розмірі 4 000 доларів США не була йому повернута.

Сам по собі факт наявності у позивача оригіналу розписки не може безумовно свідчити про те, що кошти, які були взяті у борг згідно розписки не були повернуті. При цьому, позивачем не спростовано надані відповідачем, на заперечення позовних вимог, записи, вчинені позивачем, які містять інформацію щодо боргових зобов`язань згідно розписки від 26.05.2016 року та повернення суми боргу частинами, разом із відсотками.

За таких обставин, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції не повновстановив обставини справи, не сприяв встановленню дійсних обставин справи, врахувавши лише пояснення представника позивача та доводи викладені у позові, внаслідок чого дійшов необгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за розпискою, ухваливши судове рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1581,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1581,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2021 року.

Головуючий: Судді: