Постанова

Іменем України

05 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 201/2684/16-ц

провадження № 61-14258св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Дочірнє підприємство «Нексус - Виробничо-комерційна компанія»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Дочірнє підприємство «Нексус - виробничо-комерційна компанія» (далі - ДП «Нексус - ВКК»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги банк обґрунтовував тим, що 12 квітня 2014 року між ним та ДП «Нексус - ВКК» укладено кредитний договір № 120514-КЛВТ, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювану траншову кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом кредитування у сумі 900 000,00 доларів США

з 01 серпня 2014 року у сумі 675 000,00 доларів США, а з 01 вересня 2014 року у сумі 450 000,00 доларів США зі сплатою 18,00 % річних.

Цим кредитним договором передбачено, що заборгованість за кредитами має бути погашена у строки, вказані у відповідних договорах про надання кредиту, але з остаточним строком погашенням до 18 вересня 2014 року.

18 вересня 2014 року між банком і ДП «Нексус - ВКК» укладено договір № 180914 про зміну кредитного договору від 12 травня 2014 року № 120514-КЛВТ, згідно з умовами якого сторони дійшли згоди, що банк відкриває позичальнику відновлювальну траншову грошову кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом кредитування у сумі 781 306,92 доларів США, з 01 грудня 2014 року -

681 306,92 доларів США, з 01 січня 2015 року - 581 306,92 доларів США. При цьому заборгованість за кредитом має бути погашена в строки, вказані у відповідних договорах про надання кредиту, але з остаточним погашенням до

01 травня 2015 року. Відсоткова ставка встановлена у розмірі 15,00 % річних.

Повернення кредиту забезпечене двома договорами поруки від 12 травня

2014 року - № 120514-П, укладений між банком і ОСОБА_1 і № 120514-П/1, укладений між банком і ОСОБА_2 , відповідно до умов яких поручителі кожен окремо зобов`язалися солідарно з позичальником у повному обсязі відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором.

Станом на 12 лютого 2016 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором від 12 травня 2014 року № 120514-КЛВТ становить 65 616,37 доларів США, що еквівалентно 1 711 515,61 грн, які є відсотками за користування кредитом, нарахованими, проте несплаченими позичальником, за період із 12 серпня 2015 року до 01 лютого 2016 року, які банк просив солідарно стягнути з відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 вересня

2016 року з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 лютого 2019 року про виправлення описки позов ПАТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 12 травня 2014 року № 120514-КЛВТ станом на

12 лютого 2016 року, яка складається з відсотків у розмірі 65 616,37 доларів США, що еквівалентно 1 711 515,61 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 12 травня 2014 року № 120514-КЛВТ станом на

12 лютого 2016 року, яка складається з відсотків у розмірі 65 616,37 доларів США, що еквівалентно 1 711 515,61 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «Банк Кредит Дніпро» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» судовий збір у розмірі 25 672,73 грн - по 12 836,37 грн з кожного окремо.

Суд першої інстанції виходив з доведеності факту неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, забезпеченим договорами поруки, наявності непогашеної заборгованості за відсотками за період із 12 серпня 2015 року до 01 лютого 2016 року, яка підлягає стягненню з кожного поручителя окремо на користь банку, оскільки згідно з умовами договорів поруки між відповідачами не виникла солідарна відповідальність.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 вересня

2016 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 судовий збір за звернення з апеляційною скаргою у розмірі 13 215,00 грн.

Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що банк просив стягнути з поручителів відсотки за кредитним договором, нараховані ним за період із

12 серпня 2015 року до 12 лютого 2016 року, тобто після закінчення строку дії кредитного договору, який визначений - 01 травня 2015 року, однак нарахування відсотків за користування кредитними коштами поза строком дії кредитного договору не передбачено, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 25 294,09 грн.

Апеляційний суд зазначив, що до апеляційної скарги ОСОБА_1 додано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 13 215,00 грн. Разом з тим розмір судового збору з урахуванням статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду складає 150 % ставки судового збору, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви, та у даній справі становить 38 509,09 грн (25 672,73 грн х 150 %). На виконання ухвали апеляційного суду ОСОБА_1 доплатив судовий збір у розмірі 25 294,09 грн, які у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги підлягають стягненню з банку на користь ОСОБА_1 .

Аргументи учасників

У липні 2019 року до Верховного Суду від АТ «Банк Кредит Дніпро» надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від

25 червня 2019 року та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року.

Представник банку зазначає, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року у справі № 904/11066/15 з ДП «Нексус - ВКК» на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 759 248,27 доларів США, з яких: 647 707,93 доларів США - прострочена заборгованість за тілом кредиту, 111 540,34 доларів США - заборгованість за відсотками. Однак апеляційний суд, не перевіривши, чи було виконане це рішення, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Вважає, що суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, оскільки відповідно до пункту 2.3.3 кредитного договору при розрахунку суми процентів береться фактична кількість календарних днів користування кредитами у розрахунковому періоді та фактична кількість днів у році (за методом «факт/факт»), однак закінчення строку кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення. Представник банку наголошує на тому, що зазначені пункти кредитного договору не звільняють позичальника від сплати відсотків за користування кредитом, якщо заборгованість за кредитом не була погашена. На його переконання, аналіз змісту статей 6, 627 та 1048 ЦК України допускають нарахування банком відсотків за користування кредитом до моменту повного погашення боргу.

У серпні 2019 року від представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -

ОСОБА_3 надійшов відзив, у якому вона просить касаційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. Вказує, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про неможливість стягнення відсотків за період із 12 серпня 2015 року до 12 лютого 2016 року у зв`язку з тим, що строк дії кредитного договору визначений до 01 травня 2015 року. Крім того, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року у справі № 904/11066/15 серед іншого вже було стягнуто відсотки у розмірі 111 540,34 доларів США, на підставі якого банк має право вимагати від поручителів його виконання з урахуванням положень статті 554 ЦК України.

У жовтні 2019 року до Верховного Суду від представника АТ «Банк Кредит Дніпро» надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що приймаючи постанову від 25 червня

2019 року, апеляційний суд уже вирішив питання про розподіл судових витрат - стягнення з банку на користь особи, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_1 судового збору у розмірі 13 125,00 грн. Вказане свідчить про те, що апеляційний суд у резолютивній частині постанови від 25 червня 2019 року допустився помилки, оскільки зазначив неправильний розмір судового збору. Така помилка підлягала усуненню саме шляхом виправлення описки, а не шляхом ухваленням додаткового рішення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 01 серпня 2019 року та від 07 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від

15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 12 квітня 2014 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ДП «Нексус - ВКК» укладено кредитний договір № 120514-КЛВТ, відповідно до умов якого умов банк відкрив позичальнику відновлювану траншову кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом кредитування у сумі 900 000,00 доларів США,

з 01 серпня 2014 року у сумі 675 000,00 доларів США, а з 01 вересня 2014 року у сумі 450 000,00 доларів США з остаточним погашенням 18 вересня 2014 року, зі сплатою 18,00 % річних.

18 вересня 2014 року банк і позичальник уклали договір № 180914 від про зміну кредитного договору від 12 травня 2014 року № 120514-КЛВТ, за яким сторони дійшли згоди, що банк відкриває позичальнику відновлювальну траншову грошову кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом кредитування у сумі

781 306,92 доларів США, з 01 грудня 2014 року - 681 306,92 доларів США, з

01 січня 2015 року - 581 306,92 доларів США з остаточним погашенням до

01 травня 2015 року, зі сплатою 15,00 % річних.

З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору від 12 травня 2014 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 , а також із ОСОБА_2 , з кожним окремо, були укладені договори поруки № 120514-П,

№ 120514-П/1, відповідно до умов яких (з урахуванням подальших змін, внесених договорами від 18 вересня 2014 року № 1180914) поручителі взяли на себе зобов`язання по поверненню кредитних коштів у повному обсязі, в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій, збитків та будь-яких інших платежів.

Відповідно до наданого банком розрахунку розмір заборгованості за відсотками за період із 12 серпня 2015 року до 12 серпня 2016 року становить

65 616,37 доларів США, що еквівалентно 1 711 515,61 грн, яку банк просив стягнути солідарно з поручителів.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційних скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення з таких мотивів.

Щодо касаційної скарги на постанову Дніпровського апеляційного суду від

25 червня 2019 року

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом за період із 12 серпня 2015 року до 12 лютого 2016 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що право банку нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припинилося у зв`язку з тим, що сторони узгодили строк повернення кредитних коштів до 01 травня 2015 року. Тобто нарахування відсотків за користування кредитними коштами поза строком дії кредитного договору не передбачено, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У справі, що переглядається, суди встановили, що у договорі № 180914 про зміну кредитного договору від 12 травня 2014 року № 120514-КЛВТ сторони обумовили строк повернення кредиту - до 01 травня 2015 року.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у стягненні відсотків за користування кредитом за період із 12 серпня

2015 року до 12 червня 2016 року, оскільки відсотки нараховані за межами строку, на який надавався кредит.

Крім того, колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що з урахуванням умов кредитного договору та договору про внесення змін до нього відсотки повинні сплачуватися до моменту фактичного погашення позики, а не до 01 травня 2015 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі

№ 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Як встановлено судами у цій справі, згідно з пунктом 2.2 кредитного договору кредитної лінії ПАТ «Ощадбанк» надало кредит ПП «Спецзовнішкомплект» з остаточним терміном повернення не пізніше 6 жовтня 2015 року. Також рішенням Господарського суду Кіровоградської області

від 10 травня 2016 року у справі № 912/1543/16 установлено, що до настання зазначеної дати кредитор використав своє право вимагати дострокового повернення кредиту позичальником. Отже, строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога ПАТ «Ощадбанк» про визнання поточних грошових вимог, а саме процентів за користування кредитом за період з 5 квітня 2016 року по 15 березня 2018 року, обґрунтовано відхилена судами. Відповідно, не підлягають задоволенню і вимоги про визнання нарахувань за цими процентами. Водночас у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18 за позовом ПАТ «Ощадбанк» про стягнення процентів за кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав про те, що сторонами у пункті 2.7.2 кредитного договору з урахуванням принципу свободи договору (статей 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості. Відтак за висновком Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, ураховуючи умови договору, суд апеляційної інстанції помилково застосував до правовідносин сторін цього спору правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену в постанові від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12, та відмовив у частині позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів за кредитом, трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за кредитом та інфляційних втрат за таке прострочення. Таким чином, за подібних правовідносин Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов протилежних висновків щодо можливості нарахування процентів за частиною першою статті 1048 ЦК України у випадку прострочення боржником, тобто неналежного виконання грошового зобов`язання. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду відзначає, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові

від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.».

Щодо касаційної скарги на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року

У лютому 2016 року ПАТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося до суду позовом про солідарне стягнення з відповідачів кредитної заборгованості у розмірі

65 616,37 доларів США, що еквівалентно 1 711 515,61 грн, за подання якого належало сплатити судовий збір у розмірі 25 672,73 грн.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково, стягнув заявлену банком суму боргу в повному обсязі, однак з кожного з відповідачів окремо.

Рішення суду першої інстанції оскаржене ОСОБА_1 в апеляційному порядку.

На підтвердження сплати судового збору до апеляційної скарги ОСОБА_1 приєднав квитанцію про сплату 13 215,00 грн.

Встановивши недостатність суми сплаченого судового збору (відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання апеляційної скарги на рішення у даній справі становив 25 672,73 грн * 150 % = 38 509,09 грн), ухвалою від 29 жовтня 2018 року апеляційний суд залишив апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху та встановив строк для доплати судового збору у розмірі 25 294,09 грн.

На виконання вимог суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав суду

2 квитанції на 11 000,00 грн і 14 294,10 грн.

Постановою апеляційного суду від 25 червня 2019 року у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 з банку на користь останнього стягнуто судовий збір у розмірі 13 215,00 грн.

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що судом не вирішено питання про розподіл судових витрат - суд не вирішив питання про стягнення доплаченого ним судового збору у розмірі 25 294,10 грн.

Установивши, що при прийнятті постанови від 25 червня 2019 року судом не вирішено питання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 25 294,09 грн, суд апеляційної інстанції з урахуванням положень статті 279 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Оскільки оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 402, 409, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Крат