КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/6341/19 Головуючий у суді І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/824/2575/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 лютого 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Сувала Михайла Степановича щодо прийняття постанови про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження, заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною вище скаргою, в якій просив визнати неправомірною постанову начальника Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Сувала М.С. від 2 квітня 2019 року про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження № 39148783 і зобов`язати Святошинський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві закінчити виконавче провадження № 39148783, скасувати арешт та інші примусові заходи, які були застосовані в рамках даного виконавчого провадження.

На обґрунтування скарги заявник зазначив, що Святошинським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві здійснюється виконавче провадження № 39148783 з примусового виконання виконавчого листа № 369/1989/13-ц, виданого 25 липня 2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 59 505 грн. Після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження заявник виявив, що це провадження здійснюється без будь-якої на те правової підстави, а саме: 16 лютого 2015 року державним виконавцем Євпатовою Т.Г. була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, а 30 жовтня 2015 року - постанова про відновлення виконавчого провадження № 39148783 на підставі судового рішення. Тобто, виконавче провадження № 39148783 було відновлене, а постанова була направлена сторонам. Однак, у місячний строк з моменту відновлення виконавчого провадження виконавчий документ не пред`являвся до виконання. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 подав до відділу клопотання про закінчення виконавчого провадження № 39148783 та припинення всіх застосованих відносно нього обтяжень. 18 березня 2019 року державний виконавець Вітюк І.Д. за результатом розгляду зазначеного клопотання виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 13 частини першої статті 39, статті 41 Закону України «Про виконавче провадження». У подальшому, постановою начальника відділу Сувала М.С. від 2 квітня 2019 року про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження було скасовано постанову від 18 березня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 39148783. Заявник вважає дану постанову начальника Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києвінеправомірною та такою, що грубо порушує його права та свободи, а тому він змушений звернутися до суду зі скаргою з метою припинення примусового стягнення його майна.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 лютого 2020 року з урахуванням додаткової ухвали суду від 5 листопада 2020 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що дії начальника Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Сувала М.С. щодо прийняття постанови про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження були вчинені відповідно до вимог закону та в межах наданих йому повноважень, викладені заявником обставини не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами витребуваного виконавчого провадження, тому підстав для задоволення скарги немає.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що спірне питання полягає не у втраті виконавчого листа відділом, а в тому, що він не був пред`явлений стягувачем до виконання повторно у місячний строк з дня надходження їй постанови про відновлення виконавчого провадження відповідно до частини другої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження». В матеріалах виконавчого провадження відсутні докази, які об`єктивно вказували б на ті обставини, про які начальник відділу зазначає в оскаржуваній постанові, зокрема відсутня заява стягувача про примусове виконання виконавчого документа після відновлення виконавчого провадження.

Також заявник надіслав до апеляційного суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 369/1989/13-ц, виданого 25 липня 2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець Вітюк І.Д. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Проте даний відзив не може бути прийнятий до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, зокрема до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи.

Відзив стягувача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу боржника не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві перебуває виконавче провадження № 39148783 з примусового виконання виконавчого листа № 369/1989/13-ц, виданого 25 липня 2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з СПД ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 59 505 грн.

Виконавче провадження № 39148783 було відкрито відповідно до постанови старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києва Кузьменка О.В. від 2 серпня 2013 року за заявою стягувача (а.с.66).

Постановою головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києва Євпатової Т.Г. від 16 лютого 2015 року виконавчий лист № 369/1989/13-ц від 25 липня 2013 року було повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (а.с.33).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2015 року скаргу ОСОБА_2 задоволено (а.с.44).

Визнано неправомірною постанову держаного виконавця Євпатової Т.Г. від 16 лютого 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу; визнано неправомірною бездіяльність держаного виконавця Євпатової Т.Г. щодо невжиття заходів примусового виконання рішення суду та зобов`язано її відновити виконавче провадження № 39148783, а також зобов`язано вжити заходів по розшуку та визначенню частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та інших передбачених законом заходів, спрямованих на виконання рішення суду.

На виконання вказаного судового рішення головний державний виконавець Євпатова Т.Г. прийняла постанову від 30 жовтня 2015 року про відновлення виконавчого провадження № 39148783.

У березні 2019 року ОСОБА_1 подав до Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві клопотання про закінчення виконавчого провадження № 39148783 та припинення всіх застосованих відносно нього обтяжень.

За результатом розгляду зазначеного клопотання 18 березня 2019 року старший державний виконавець Вітюк І.Д. прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 13 частини першої статті 39, статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року. Припинено чинність арешту майна і коштів боржника, припинено відрахування із пенсії боржника, знято тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с.31).

У подальшому, постановою начальника Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Сувала М.С. від 2 квітня 2019 року про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження визнано дії державного виконавця Вітюка І.Д. такими, що вчинені із порушенням вимог статей 27, 45 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 8 Розділу III та Розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень. Зобов`язано державного виконавця Вітюка І.Д. вжити заходів щодо скасування постанови № 39148783 від 18 березня 2019 року, відновити виконавче провадження, винести постанову про арешт майна боржника й забезпечити подальше своєчасне та в повному обсязі здійснення виконавчих дій по виконавчому провадженню.

За змістом цієї постанови, яка є предметом оскарження, проведеною перевіркою встановлено, що при виконанні виконавчого провадження № 39148783 з виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/1989/13-ц від 25 липня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 59 505 грн, державним виконавцем не перевірено журнал вхідної кореспонденції відділу за 2016 рік та не враховано подачу заяви стягувачем до відділу. В матеріалах виконавчого провадження № 39148783 не виявлено оригіналу виконавчого документа, тому з таких підстав слід вважати, що виконавчий лист було втрачено Святошинським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.

Вказані вище обставини підтверджуються витребуваною ухвалою суду першої інстанції від 10 вересня 2019 року належним чином завіреною копією матеріалів виконавчого провадження № 39148783.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року в справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У рішенні ЄСПЛ в справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року (заява № 18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуньєне проти Латвії», заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - пункт 53.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року в справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02), позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції. Державі належить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії начальника Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Сувала М.С. щодо прийняття постанови про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження, ОСОБА_1 вказував на те, що останній неправомірно зобов`язав державного виконавця Вітюка І.Д. скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки у місячний строк з моменту відновлення виконавчого провадження у жовтні 2015 рокувиконавчий документ не пред`являвся повторно до виконання.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року встановлено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення або якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом (пункти 1, 3 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року).

Пунктом 13 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону.

Відповідно до статті 41 Закону № 1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Згідно із частиною третьою статті 74 Закону № 1404-VIII начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Порядок проведення перевірок законності виконавчого провадження встановлений у Розділі ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5. Зокрема, начальник відділу має право перевірити будь-яке виконавче провадження, що перебуває на виконанні державних виконавців, які йому безпосередньо підпорядковані, з власної ініціативи чи за заявою (скаргою) стягувача або його представника у випадках, передбачених Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова про повернення виконавчого документа стягувачу та постанова про відновлення виконавчого провадження були прийняті головним державним виконавцем Євпатовою Т.Г. у 2015 році, тобто під час дії Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року.

У відповідності до положень статті 51 Закону № 606-XIV у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов`язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред`явити його до виконання.

Отже, після надходження стягувачу та/або суду, який видав виконавчий документ, постанови виконавця про відновлення виконавчого провадження, такий стягувач чи суд зобов`язані у тримісячний строк з дня надходження постанови пред`явити виконавчий документ до виконання, проте лише у випадку якщо виконавчий документ було повернуто виконавцем цьому стягувачу та/або суду після закінчення ним попереднього виконавчого провадження.

В іншому випадку питання повторної видачі виконавчого документа підлягає вирішенню в порядку, встановленому пунктом 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, за заявою (поданням) виконавця або заінтересованої сторони виконавчого провадження.

Судовим розглядом встановлено, що витребувані судом першої інстанції матеріали виконавчого провадження № 39148783 не містять доказів в розумінні положень статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року направлення головним державним виконавцем Євпатовою Т.Г. стягувачу або районному суду оригіналу виконавчого листа № 369/1989/13-ц від 25 липня 2013 року після прийняття постанови від 16 лютого 2015 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 цього Закону.

На державного виконавця покладається обов`язок зі своєчасного попередження сторін виконавчого провадження про вчинення тих чи інших виконавчих дій в процесі примусового виконання судового рішення, а відтак не надіслання стягувачу разом з відповідно постановою оригіналу виконавчого листа є грубим порушенням вимог Закону, оскільки позбавляє останнього права на повторне пред'явлення цього виконавчого документа до виконання.

Натомість, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що в них відсутній виконавчий лист № 369/1989/13-ц, виданий 25 липня 2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з СПД ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 59 505 грн, відповідно до якого було відкрито виконавче провадження № 39148783.

Згідно із довідкою Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві № 39148783 від 9 квітня 2018 року, фактичною перевіркою наявності виконавчого документу встановлено відсутність виконавчого листа № 369/1989/13-ц від 25 липня 2013 року, що свідчить про втрату.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 6 листопада 2019 року заяву Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про видачу дублікату виконавчого листа задоволено. Видано дублікат виконавчого листа № 369/1989/13-ц від 25 липня 2013 року, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 59 505 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях начальника Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Сувала М.С. ознак неправомірності, а оскаржувана постанова про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження прийнята ним відповідно та у межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а права та свободи заявника не було порушено.

Перш за все при розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця районний суд враховував те, що принципом цивільного судочинства є виконання рішення суду.

Таким чином, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку провідсутність підстав для задоволення скарги, визнання постанови про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження неправомірною, зобов`язання суб`єкта оскарження закінчити виконавче провадження, скасувати арешт та інші примусові заходи, які були застосовані до боржника в рамках виконавчого провадження.

Частинами першою, третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам скарги на дії державного виконавця, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, тому колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Що стосується клопотання заявника про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа № 369/1989/13-ц від 25 липня 2013 року, то за змістом частини першої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України, пункту 2 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів таких як: забезпечення скарги шляхом зупинення реалізації майна, оскільки за приписами вищевказаних норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та недостатніми для того, щоб дії державного виконавця були визнані неправомірними, а оскаржувана постанова скасована, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382, 452 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367- 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній