КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/4046/2021 Головуючий у 1-й інстанції: Батрин О.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_2 про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними,-

у с т а н о в и в:

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому зазначав, що 16.02.2006 року між позивачем та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/0054/74/45897, відповідно до якого він отримав кредит в сумі 99 000 доларів США, який зобов`язувався повернути зі сплатою процентів в порядку та на умовах, визначених кредитним договором. Крім того, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 16.02.2006 року між банком та ним було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. та зареєстрований за № 314, відповідно до якого він передав в іпотеку банку нежитлові приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 . Протягом строку дії кредитного договору сторонами укладались додаткові угоди до нього. 25.11.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення вимоги, відповідно до якого первісний кредитор ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» відступив за плату новому кредитору ОСОБА_2 право вимоги до боржника ОСОБА_1 , що належить первісному кредитору на підставі кредитного договору №014/0054/74/45897 від 16.02.2006 року. Уважає, що вказаний договір суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки за своєю юридичною природою, незважаючи на назву, містить всі ознаки договору факторингу. Оскільки відповідач не є фінансовою установою, то відповідно цей договір суперечить вимогам чинного законодавства, що дає підстави визнати його недійсним. Також ставить питання про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, яким забезпечено кредитний договір, оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та постановити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Уважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, оскільки оспорюваний ним правочин є договором факторингу за своєю юридичною природою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на безпідставність вимог ОСОБА_1 , зазначаючи про те, що оспорюваний правочини не є договором факторингу.

При розгляді справи судом першої інстанції установлено, що 16.02.2006 року між позивачем ОСОБА_1 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір №014/0054/74/45897, відповідно до якого позивач отримав кредит в сумі 99 000 доларів США, який зобов`язувався повернути зі сплатою процентів в порядку та на умовах, визначених кредитним договором з додатками до нього (а.с. 12-14).

16.02.2006 року для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/0054/74/45897 між банком та позивачем було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. та зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстровим номером № 304, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 15-16).

05.03.2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору іпотеки (а.с. 17).

25.11.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 25-11/19/2 за кредитним договором (а.с. 18-20).

Також, 25.11.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. (а.с. 22).

Відповідно до вказаних договорів, ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» відступає ОСОБА_2 право грошової вимоги первісного кредитора до боржника, строк платежу за яким настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому щодо погашення (сплати) заборгованості та інших платежів, які виникли на підставі укладеного кредитного договору, та право одержати задоволення всіх вимог, що випливають з умов кредитного договору та/або договору іпотеки за рахунок майна, що є предметом іпотеки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходив з того, що укладений 25.11.2019 року договір № 25-11/19/2 між ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 за кредитним договором є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та встановивши її обставини, колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами.

Установлено, що позовні вимоги мотивовані тим, що зазначені оспорювані договори за своєю правовою природою є договорами факторингу та в частині суб`єктного складу сторін суперечать частині 3 статті 1079 Цивільного кодексу України, оскільки новий кредитор ОСОБА_2 не має спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення фінансових послуг, що виключає для неї можливість бути фактором у спірних договорах.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу.

Частинами 3, 4 статті 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з цим в статті 1077 Цивільного кодексу України визначено поняття договору факторингу, відповідно до якого за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Договір факторингу у зазначеній нормі визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини 3 статті 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування постачальника товарів чи послуг, надання йому (як кредиторові в товарних відносинах) коштів в розпорядження за плату під відступлення права вимоги.

Важливою відмінністю між договором факторингу та договором відступлення права вимоги є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож фактично відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. А за договором факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено статтею 1084 Цивільного кодексу України. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги).

При цьому однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що пролягає в передачі грошових коштів у розпордження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Указана правова позиція висловлена Верховним Судом у справах №910/7038/17 від 31.01.2018 року, №910/7320/17 від 11.09.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що 25.11.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 25-11/19/2, відповідно до умов якого Кредитор (ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП») відступає за плату Новому кредитору ( ОСОБА_2 ) належні йому Права Вимоги за Кредитним договором (№014/0054/74/45897 від 16.02.2006 року, боржником за яким є ОСОБА_1 ), а Новий кредитор заміняє Кредитора як сторону - кредитора у Кредитному договорі, ата приймає на себе всі його права та обов`язки за Кредитним договором. Новий кредитор сплачує Кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених Договором. При цьому Новий кредитор набуватиме статус правонаступника Кредитора відповідно до чинного законодавства України, у виконавчому провадженні, пов`язаному з Правом вимоги (п.п 2.1. Договору).

Згідно із п.п. 2.2. Договору, в дату відступлення Прав вимоги Кредитор вважається таким, що відступив, а Новий кредитор таким, що набув Права Вимоги до Боржника та набув усіх прав та обов`язків сторони - кредитора за Кердитним договором.

Загальна вартість Прав Вимоги за договором становить 1 121 000,00 грн. без ПДВ ( п.п.3.1. Договору).

За вказаним договором відступлення права вимоги, кредитні правовідносини між ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_1 було припинено, про що повідомлено останнього, що підтверджується Повідомленням, яке є додатком № 2 до Договору відступлення права вимоги №25-11/19/2 від 25.11.2019 року ( а.с. 21).

Новим кредитором ОСОБА_1 з цього моменту стала ОСОБА_2 , при цьому, за нею було також зареєстровано і право іпотекодержателя (відповідно до договорів про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки), що також підтверджує, ту обставину, що з моменту відступлення права вимоги - 25.11.2019 року, ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП», як кредитор, вибув з правовідносин з ОСОБА_1 .

Дослідивши умови укладеного між відповідачами у справі оспорюваного договору відступлення права вимоги №25-11/19/2 від 25.11.2019 року, суд апеляційної інстанції уважає, що останній не є договором факторингу, оскільки не містить ознак договору факторингу чи договору фінансових послуг. Цей договір не містить умов, які б передбачали передачу грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договорів не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за спірними правочинами не є відносинами у сфері факторингу.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» отримав фінансування у розмірі 1 121 000,00 грн., а ОСОБА_2 в свою чергу набула право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги ( 11 465 610,30 грн. заборгованість за кредитним договором), що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором, що і вказує на те, що оспорюваний правочин є договорами факторингу, на увагу не заслуговують, оскільки умови оспорюваного правочину відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України, визначені на розсуд сторін (свобода договору). При цьому жодних умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, на яку може розраховувати фактор по договорам факторингу, оспорюваний правочин не містить.

Оспорюваний правочин є купівлею-продажем прав вимоги за ціну, визначену його сторонами, та за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 Цивільного кодексу України та суб`єктний склад на укладення яких, не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, а отже, наявність у ОСОБА_2 як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається.

З огляду на викладене, аргументи позивача про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: Закону України "Про фінансові послуг та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст. ст. 512, 514, 1077 , 1079 Цивільного кодексу України є безпідставними та необґрунтованими належним чином.

Позивач не довів порушення його прав або охоронюваних законом інтересів укладенням відповідачами оспорюваного договору, оскільки ОСОБА_1 , який не є стороною оспорюваного правочину, не довів того, що в результаті укладення спірного договору відступлення права вимоги обсяг його майнових зобов`язань, як власника іпотечного майна, змінився.

Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 25-11/19/2 від 25.11.2019, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 , то відповідно немає підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки укладений 25.11.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., реєстровий номер 2390.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук