ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/394/21Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк»; Державний реєстратор Діденко Олександр Петрович комунального підприємства «Реєстраційний центр»;

третя особа: Державний нотаріус Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.;

особа, яка подає апеляційну скаргу: Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Діденка Олександра Петровича комунального підприємства «Реєстраційний центр», третя особа без самостійних вимог на стороні банку державний нотаріус Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, скасування запису про право власності, поновлення відомостей про право власності,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси із позовом, в якому просить: скасувати рішення про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 45949518 від 14 березня 2019 року, прийняте державним реєстратором Діденком Олександром Петровичем КП «Реєстраційний центр» Черкаської області, на квартиру АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», як протиправне; скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк»; поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. 20 квітня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1774 та в Державному реєстрі правочинів за № 2040225, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 в Реєстрі прав власності згідно рішення від 26 квітня 2007 року за № 703, в книзі під реєстраційним номером 20.

У позовній заяві ОСОБА_1 також просила відповідно до статей 149-153 ЦПК України накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено та накладено арешт на вказану квартиру.

Ухвала суду обґрунтована тим, що оскільки надані позивачем матеріали свідчать про виникнення між сторонами спору щодо власності на зазначену квартиру, обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, а відчуження вказаного майна відповідачем до вирішення спору може утруднити реальне виконання можливого судового рішення, то заява про забезпечення позову підлягає до задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу та просить скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 грудня 2020 року та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач діє недобросовісно та вчиняє дії, які можуть призвести до неможливості виконання майбутнього рішення в разі задоволення позовних вимог, а навпаки недобросовісною є поведінка саме позивача у вигляді невиконання взятих на себе зобов`язань.

Зазначає, що будь-яких перешкод для виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та внесеного запису не вбачається, оскільки виконання такого рішення полягатиме лише в тому, що реєстратор внесе передбачені ймовірні рішенням записи до Реєстру на підставі рішення суду.

Вважає, що ні заява, ні ухвала суду не містять жодних обґрунтувань щодо підстав для вжиття заходів забезпечення позову, окрім наявності самого позову, а фактичними обставинами, які стали підставами для вжиття заходів забезпечення позову суд назвав вказані позивачем підстави позову та зазначив їх в якості нібито вже встановлених фактів, при цьому взагалі не звернувши увагу на надані відповідачем докази та пояснення.

Звертає увагу на постанову Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №643/16678/18 та від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18, які, на думку скаржника, необхідно було застосувати під час розгляду даної справи.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на неспівмірність заходів забезпечення позову, оскільки іпотечний договір є чинним та діє презумпція правомірності правочину, яка встановлена статтею 204 ЦК України та підтверджена чисельною судовою практикою.

Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи до розгляду заяву про забезпечення позову, в порушення вимог статей 152-154 ЦПК України не звернув увагу також на те, що заява не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, не дослідив необхідність зустрічного забезпечення з урахуванням необхідності гарантії виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, яке забезпечується іпотекою, адже, з урахуванням вимог частини 3 статті 154 ЦПК України вжиття заходів зустрічного забезпечення є не диспозитивним правом суду, а його обов`язком.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зроблено висновок, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням заявлених заявником позовних вимог, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованої 22 січня 2020 року, з 20 квітня 2007 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала ОСОБА_1 , іпотекодержатель вказаної квартири - АКБ СР «УкрСоцбанк»; 14 березня 2019 року на підставі рекомендованого повідомлення про вручення, серія та номер: 14 0, виданий 14.12.2018, видавник: МВПЗ Чернігів; повідомлення про звернення стягнення, серія та номер: 8875, виданий 12.12.2018, видавник: Укрсоцбанк»; договір кредиту, серія та номер: 895/06-034-232, виданий 20.04.2007, видавник: Укрсоцбанк та ОСОБА_1 : іпотечний договір, серія та номер: ІД895/06-034-232, виданий 20.04.2007, видавник: Укрсоцбанк та ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» (а.с. 45-47).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно сформованої 23 червня 2020 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі передавального акта приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсохи С.С., серія та номер: 10221-10229, виданий 11.10.2019, зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» (а.с. 48-50).

Із матеріалів справи вбачається, що зазначена квартира була передана ОСОБА_1 в іпотеку АК «Укрсоцбанк» на підставі договору № ІД895/06-034-232 від 20 квітня 2007 року та в подальшому на підставі виконавчого напису нотаріуса від 05 вересня 2008 року на неї було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 895/06-034-232 від 20 квітня 2007 року, укладеного між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 (а.с. 34, 65-67).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 та накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вважав, що обраний позивачем спосіб забезпечення є співмірним із заявленими нею вимогами, а відчуження зазначеного майна відповідачем до вирішення спору може утруднити реальне виконання можливого судового рішення.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження зазначеного майна або перешкоджання у виконанні рішення суду.

Посилання позивача на розпорядження № 305М від 26 вересня 2019 року про затвердження рішення щодо реалізації об`єкта нерухомого майна (а.с. 44), є безпідставним, оскільки період легітимності даного рішення становив 90 днів та на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про забезпечення позову закінчився.

Колегія суддів також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 про те, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Враховуючи наведене, посилання заявника на те, що незабезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, скасування запису про право власності, поновлення відомостей про право власності є необґрунтованими. Такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

З огляду на викладене, судом першої інстанції прийнято помилкове рішення про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги; скасування ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 грудня 2020 року та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 грудня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді