Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1337/17
Провадження № 2/553/210/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29.03.2021м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді: Новака Ю.Д.,

при секретарі: Каленіченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Полтава і Полтавці» до ОСОБА_1 про стягнення нарахованих відсотків та інфляційний втрат за договором кредиту, -

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року позивач Кредитна спілка «Полтава і полтавці» звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення нарахованих відсотків та інфляційних витрат за договором кредиту.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 12.03.2010 року між КС «Полтава і полтавці» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 21 про надання кредиту в сумі 4277,00 грн. з процентною ставкою 0,19 % щоденно на залишок суми кредиту, відповідно до п.1.1 та п.1.3 зазначеного кредиту позивач надав кредит строком на 18 місяців, а відповідач прийняв на себе зобов`язання погасити кредит та відсотки за користування кредитом. Згідно п. 9.1 кредитного договору при порушенні строків сплати кредиту відсотків більше ніж на три дні, позивач в односторонньому порядку подвоює процентну ставку вказану в п. 1.1 Кредитного договору до моменту повного погашення простроченої заборгованості , якщо після закінчення місячного строку з дня подвоєння процентної ставки Відповідач порушує строк сплати кредиту та/або процентів , то Позивач потроює проценту ставку. Лист-попередження від 12.01.2017 року з інформацією про наявність заборгованості з вимогою виконання зобов`язання по кредиту, були направлені на адресу відповідача. Вищевказані обставини призвели до утворення заборгованості за період з 20.04.2012 року по 10.02.2017 року по нарахованим відсоткам за користування кредитом та інфляційні втрати в зв`язку з простроченням в сумі 83889,54 грн., які позивач разом із витратами по сплаті судового збору просив стягнути з відповідача.

Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти вимог позивача, посилаючись на те, що фактично, судом у преюдиційному рішенні було встановлено, що зобов`язання зі сплати подвійного та потрійного розміру відсотків в розумінні норм закону є фактично неустойкою, а не відсотками, як їх визначає позивач у позові, та сам пункт 9.1 Кредитного договору відноситься до розділу 9 кредитного договору « відповідальність сторін». Таким чином, позивачем заявлено до стягнення з відповідача неустойку за порушення грошового зобов`язання за період з 20.04.2012 року по 10.02.2017 року, яку безпідставно визначив як відсотки за користування кредитом, в той час, коли зазначене зобов`язання є, згідно умов договору та закону, неустойкою, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Полтава від 12.09.2012 року, що є базовим у даній справі. При цьому, з врахуванням того, що у відповідача відсутній основний борг по кредиту, та стягнення проводиться за рішенням суду, що спростовує доводи позивача на предмет черговості погашення зобов`язань, згідно умов п. 4.4 кредитного договору та ст. 534 ЦК України, на які останній посилається у позовній заяві, так як дані умови мають місце при самостійному погашені боргу боржником, а не за наявності рішення суду про стягнення боргу в цілому, не можливо говорити про існування боргу на час пред`явлення позову саме за тілом кредиту. Відтак, за умови відсутності боргу за основним зобов`язанням, нарахування неустойки позбавлене будь-якого змісту та є неможливим, адже за своєю правовою природою, згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проте, на дату подання позову, таке зобов`язання фактично у відповідача відсутнє, адже в нього наявний обов`язок щодо виконання судового рішення, відносно даного кредитного договору. Отже, нарахування позивачем неустойки за відсутності боргу за основним зобов`язанням є таким, що не відповідає закону. Крім того, за вимогами про стягнення неустойки минув строк позовної давності, за вимогами про стягнення неустойки ( штрафу, пені), що нарахованої позивачем за період з 20 квітня 2012 року по 10 лютого 2017 року минув строк позовної давності, адже позивач звернувся до суду з даним позовом 26 травня 2017 року. При цьому, якщо навіть брати до уваги визначення суми боргу, яка заявлена позивачем до стягнення як відсотки, то і за даними вимогами минув строк позовної давності. Адже, зазначені вимоги можуть бути заявлені до стягнення, як і будь-які інші вимоги згідно норм ЦПК України в межах 3- річного строку загальної позови. Крім того, відносно права у позивача нараховувати відсотки за зобов`язаннями, відносно якого вже ухвалено рішення по справі, та фактичні припинено зобов`язання сторін.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Таким чином збільшення розміру відсоткової ставки у випадку порушення строків сплати кредиту чи інших платежів, в даному випадку не є змінюваною відсотковою ставкою, а є видом юридичної відповідальністю за порушення умов договору, тобто неустойкою, про що було зазначено вище. Щодо стягнення з відповідачки інфляційних втрат в сумі 3 425, 88 грн., згідно приведеного позивачем у позовній заяві розрахунку інфляційних втрат, він розрахований за період з січня 2013 року по грудень 2016 року, при тому, що розмір неустойки розрахований за інший період, а позов пред`явлено у травні 2017 року, тобто період нарахування зазначених інфляційних збитків не є обґрунтованим належним чином. Крім того, на момент пред`явлення позову, відбулось часткове погашення боргу за рішенням суду. Відтак не є зрозумілим та обґрунтованим стягнення інфляційних втрат за саме за такий період. Крім того, на даний час, борг по кредитному договору відповідачки взагалі відсутній. Таким чином, вимоги щодо стягнення з відповідачки інфляційних збитків не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, так як фактично на дату подання позову, борг у відповідачки відсутній у зв`язку з його погашенням. Крім того, за вимогами про стягнення інфляційних втрат, також минув строк позовної давності. За змістом норм права, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, тобто такий строк для позивача минув 20 квітня 2015 року (з розрахунку початку нарахування відсотків та інфляційних втрат, а також з врахуванням рішення по справі №1616/2175/2012).

Представник позивача направила до суду відповідь на відзив, в якому з поданим відзивом на позовну заяву не погоджується в повному обсязі, та Кредитна спілка «Полтава і полтавці» підтримує позов в повному обсязі, просить задовольнити позовну заяву та стягнути на користь Кредитної спілки «Полтава і полтавці» з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками та інфляційні втрати в розмірі 83889,54 грн., відповідно до кредитного договору № 21 від 12.03.2010 року.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений був належним чином. Від нього до суду надійшла заява, в якій позовні вимоги він підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу у його відсутність.

Представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи без її та відповідача участі, підтримувала раніше поданий відзив, просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази, надані сторонами на доведення обставин, на які вони посилаються , обґрунтовуючи свої позовні вимоги та заперечення, вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12.03.2010 р. між КС «Полтава і полтавці» та ОСОБА_1 було укладено у письмовій формі кредитний договір за № 21, з процентною ставкою 0,19 % щоденно на залишок суми кредиту, відповідно до п.1.1 та п. 1.3 зазначеного кредиту позивач надав кредит строком на 18 місяців з 12 березня 2010 року по 11 вересня 2011 року, а відповідач прийняв на себе зобов`язання погасити кредит та відсотки за користування кредитом, при цьому у вказаному договорі наданому КС «Полтава і Полтавці» сума, яку надано у кредит ОСОБА_1 зазначена 4277 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12.09.2012 року, яке набрало законної сили, позов Кредитної спілки «Полтава і Полтавці» було задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Полтава і Полтавці» - 14789 грн. 14 коп., в тому числі: 4277 грн. -заборгованість по тілу кредиту, 5512 грн. 14 коп. - заборгованість по відсоткам, 5000 грн. -штрафних санкцій. Вказане рішення суду набрало законної сили 24.09.2012 року.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

А тому, суд приходить до висновку, що у вищевказаному рішенні суду від 12.09.2012 року було встановлено, що зобов`язання зі сплати подвійного та потрійного розміру відсотків в розумінні норм закону є фактично неустойкою, а не відсотками, як їх визначає позивач у позові, поданому до суду 26.05.2017 року, та сам пункт 9.1 Кредитного договору відноситься до розділу 9 кредитного договору « відповідальність сторін».

Після ухвалення даного рішення відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином також не виконала.

Щодо змісту понять «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, що 12 березня 2010 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 18 місяців, тобто до 12 вересня 2011 року включно, грошові кошти у розмірі 4277,00 грн, які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 0,19 % щоденно на залишок суми кредиту.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, в порядку визначеному графіком розрахунків (додатком №1 цього договору) кожного місяця кошти у сумі 390,71 грн. упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 18 місяців - до 12 вересня 2011 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 12 вересня 2011 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти згідно Графіку розрахунку кожного місяця. Починаючи з 13 вересня 2011 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позивач скористався своїм правом на вимогу щодо повернення суми кредиту та процентів, в тому числі і відповідно до п.9.1 кредитного договору, що підтверджується вищевказаним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12.09.2012 року у справі № 1616/2175/2012.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке не було виконано відповідачем, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, а позивач має право на отримання сум, передбачених частиною другою ст.625 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Крім того, слід зазначити, що позивач просить стягнути проценти, нараховані, як відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором у подвійному та потрійному розмірі, що передбачено у п.9.1 розділу "Відповідальність сторін".

Разом з тим, відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що стягнення з відповідача подвійної та потрійної процентної ставки фактично є вимогою про стягнення неустойки.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору № 21 від 12.03.2010 року Кредитна Спілка «Полтава і Полтавці», як фінансова установа, надало відповідачу суму кредиту, а останній зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі з відсотками до 12 вересня 2011 року.

Таким чином, позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 12.09.2011 року. Після закінчення строку його дії, у останнього відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки.

Як вказано у постанові по справі №202/4491/16-ц, у якій Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Із аналізу змісту позовної заяви та розрахунку нарахованих відсотків та інфляційних витрат вбачається, що позивачем фактично ставляться вимоги про стягнення відсотків за кредитним договором на умовах та у розмірі, передбачених умовами кредитного договору, що не є стягненням процентів, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України та не є неустойкою, передбаченою ст.549 ЦК України.

При цьому, з розрахунку заборгованості вбачається, що процентна ставка, обумовлена сторонами у вказаному договорі, в розмірі 0,19 % щоденно на залишок суми кредиту, разом з тим позивачем здійснено розрахунок відсотків у подвійному та потрійному розмірі, зокрема у 0,38% та 0,57 %.

Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом від 12.12.2008 року, який вступив в силу 09.01.2009 року, Цивільний кодекс доповнено статтею 1056-1 наступного змісту: розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України в редакції, яка набула чинності з 16.10.2011 року, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України по справі № 6-1374цс17 від 11 жовтня 2017 року, боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Матеріали справи доказів не містять належного повідомлення позивача про підвищення відсоткової ставки. Крім того, у суду відсутні дані щодо такого інформування позивачем відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, суд бере до уваги заявлені представником відповідача вимоги щодо позовної давності, але в той же час, враховує, що позивач скористався своїм правом стягнення кредитних коштів, на підставі чого судом було ухвалене рішення Ленінським районним судом м. Полтави від 12.09.2012 року про стягнення кредитних коштів, позивачем вимоги про стягнення процентів на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України не заявлялися, крім того розмір нарахованих відсотків належним розрахунком не підтверджується, та позивачем не надано детального розрахунку заборгованості за відсотками за вказаний ним період, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків по кредитному договору не підлягають задоволенню, крім того позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 3425,88 грн. не підлягають задоволенню, оскільки на момент пред`явлення позову відбулося часткове погашення боргу за рішенням суду, а отже є незрозумілим та необґрунтованим стягнення інфляційних втрат за саме такий період і в такому розмірі, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Кредитної спілки «Полтава і Полтавці» до ОСОБА_1 про стягнення нарахованих відсотків та інфляційний втрат за договором кредиту.

Керуючись ст.ст.10,11,80, 81,141,263,264,265 ЦПК України, суд, -

В и р іш и в:

У задоволенні позову Кредитної спілки «Полтава і Полтавці» до ОСОБА_1 про стягнення нарахованих відсотків та інфляційний втрат за договором кредиту - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до Полтавського апеляційного суду апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 07.04.2021 року.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиЮ. Д. Новак