ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 квітня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 755/11975/19

Головуючий у першій інстанції - Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/470/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.

секретар: Позняк О.М., Поклад Д.В.,

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини (суддя Циганко М. О.), ухвалене о 13 год. 04 хв. у м.Прилуки,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Києва, за адресою: АДРЕСА_1 , до досягнення ним чотирнадцяти років. Позов мотивовано тим, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , з яким мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка вказувала, що відповідач, зловживаючи її довірою та шляхом обману вивіз дитину за місцем його реєстрації. За доводами ОСОБА_1 , її колишній чоловік постійно їздить на заробітки, а дитина залишається з його матір`ю, відповідач погрожує взагалі забрати сина. Позивачка зазначала, що ОСОБА_3 проживав з нею та зареєстрований у м.Києві, відвідує дошкільний навчальний заклад №700 Дніпровського району м.Києва з 2015 року і зарахований до списку учнів 1 класу СЗШ I-III ступенів №11 м.Києва, за місцем проживання для дитини створені усі сприятливі умови для проживання та розвитку.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що протягом тривалого часу, а саме більше ніж двох років спільний син сторін ОСОБА_3 проживає з батьком та його батьками, де створено добрі умови проживання хлопчика, дитина має позитивну характеристику зі школи та навчальні досягнення достатнього рівня, багато друзів та бере активну участь у житті класу, відвідує спортивну секцію, приймає участь у спортивних змаганнях, має спортивні нагороди, тобто дитина має усталені та позитивні умови проживання. Судом враховано ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного із них, вік дитини, а також якнайкращі інтереси дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що 19 жовтня 2020 року комісією з питань захисту прав дитини Малодівицької селищної ради Прилуцького району було прийнято рішення про надання висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , проте, незважаючи на такий висновок, суд відмовив у задоволенні позову. Позивачка вказує, що судом не взято до уваги той факт, що з народження і до літа 2019 року дитина проживала з матір`ю. За доводами ОСОБА_1 саме вона сприяла розвитку спортивних здібностей сина, які у подальшому підтримав батько. Позивачка вказує, що суд не прийняв до уваги те, що рішення вплине на стосунки між старшою сестрою та молодшим братом, діти фактично розділені, їх зустрічі не часті, вони не можуть проводити спільне дозвілля разом. Також ОСОБА_1 посилається, що вона обмежена у спілкуванні з дитиною, адже з боку батька часто чиняться перешкоди у їх спілкуванні. Позивачка вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, оскільки дитина не досягла десятирічного віку, а матеріали справи не містять жодного висновку чи довідки, яка б свідчила про можливість семирічного ОСОБА_3 висловлювати свою власну думку, яка дійсно відповідає внутрішньому переконанню. Крім того, ОСОБА_1 вказує, що судом не взято до уваги графік роботи відповідача, який працює в м.Києві, а в цей час за дитиною дивиться бабуся.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 11 травня 2017 року (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.3).

Сторони не заперечують, що їхній син з липня 2019 року проживає разом з батьком.

Рішенням виконавчого комітету Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області №182 від 20 листопада 2019 року затверджено висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 до закінчення навчального 2019-2020 року (а.с.67-71).

Рішенням виконавчого комітету Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області №163 від 21 жовтня 2020 року затверджено висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.168-175).

Між сторонами виник спір щодо місця проживання малолітньої дитини подружжя.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, за матеріалами справи встановлено, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, батьки мають роботу і відповідно доходи для забезпечення потреб дитини, позитивно характеризуються як за місцем проживання, так і за місцем роботи.

Малолітній ОСОБА_3 як під час заслуховування його думки при розгляді питання органом опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, так і в судовому засіданні під час розгляду даної справи виявляв більшу прив`язаність до батька, висловлював бажання проживати разом з батьком.

Суд першої інстанції, виходячи із найкращих інтересів дитини, встановив, що малолітній ОСОБА_3 досить тривалий час проживає разом з батьком, де створено всі належні умови для його проживання та розвитку, де він має багато друзів та бере активну участь у житті класу, відвідує спортивну секцію, приймає участь у спортивних змаганнях, тобто судом встановлено, що дитина має усталені та позитивні умови проживання. При цьому, як вірно зазначив суд, проживання дитини з одним із батьків ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванню з нею, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий з батьків не обмежений повторно ставити таке питання.

Колегія суддів апеляційного суду під час перегляду судового рішення суду першої інстанції не встановила обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, що фактично призведе до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину. При цьому матір малолітнього ОСОБА_3 , яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про його здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким він буде проживати.

Доводи апеляційної скарги, що судом не враховано висновок комісії з питань захисту прав дитини Малодівицької селищної ради Прилуцького району від 19 жовтня 2020 року про визначення місця проживання ОСОБА_3 з матір`ю, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Саме з дотримання зазначених вимог судом і прийнято рішення у справі.

При цьому колегія суддів апеляційного суду враховує, що виконавчим комітетом Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області під час розгляду справи в суді було надано два протилежні висновки - як про визначення місця проживання дитини разом з батьком (рішення №182 від 20 листопада 2019 року), так і про визначення місця проживання з матір`ю (рішення №163 від 21 жовтня 2020 року). Проте, при підготовці обох висновків ОСОБА_3 висловлював бажання проживати з батьком.

Також не можуть бути прийняті судом до уваги посиланя позивачки на те, що рішення матиме негативний наслідок для родинних зв`язків між братом та сестрою, оскільки питання прив`язаності між ними не є предметом розгляду даної справи і в матеріалах справи відсутні відомості, що проживання ОСОБА_3 з батьком, де він і зараз проживає, матиме негативні наслідки для родинних зв`язків із сестрою. При цьому колегія суддів враховує, що зміна місця проживання вплине на зміну тренерського складу та можливості реалізації дитини сторін як спорцмена, що буде негативним для хлопчика.

Доводи ОСОБА_1 , що вона обмежена у спілкуванні з дитиною, оскільки батько часто чинить перешкоди у їх спілкуванні, жодними доказами по справі не підтверджено. Натомість у судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторони не заперечували, що дитина сторін приїздить до матері і провидить значний час за місцем її проживання. Дитину привозить батько.

Твердження позивачки в апеляційній скарзі про відсутність висновку або довідки про можливість ОСОБА_3 висловлювати свою власну думку, яка відповідає внутрішньому переконанню, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язковості надання такого документа. Врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її особисто, встановлено статтею 171 СК України, отже заслуховування пояснень малолітнього ОСОБА_3 , який в силу свого віку (7 років на час допиту в суді першої інстанції) міг висловити свою думку, не суперечить нормам чинного законодавства. При цьому вік дитини у відповідності до положень ст.160 СК України враховується при вирішенні питання між батьками щодо визначенні місця проживання дитини, а не при вирішенні такого питання в судовому порядку. Крім того, суд першої інстанції надав оцінку думці дитини у сукупності з іншими обставинами справи.

Графік роботи ОСОБА_2 і участь бабусі у вихованні дитини за наявності доказів активної участі батька у житті дитини (постійно приводить свого сина на тренування, їздить з ним на всі змагання, постійно підтримує зв`язок зі школою, привозить дитину до матері) не може свідчити про порушення рівності прав батьків.

Варховуючи викладене в сукупності, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 7 квітня 2021 року.

Головуючий: Судді: