ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 673/1740/18
Провадження № 22-ц/4820/391/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю відповідача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2020 року, суддя Дворнін О.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Деражнянська районна державна адміністрація Хмельницької області про захист земельних прав,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Деражнянська районна державна адміністрація Хмельницької області про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позову вказала, що під час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі на підставі договору дарування від 31.05.2000 року вона отримала від нього в дар земельну ділянку площею 0,1090 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, що розташована у АДРЕСА_1 . У березні 2017 року їй стало відомо, що на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Деражнянського районного управління юстиції Хмельницької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.10.2015 року право власності на вказану земельну ділянку було зареєстроване за ОСОБА_2 , на підставі чого останньому видано свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку № НОМЕР_1 . Просила вказане свідоцтво та відповідне рішення державного реєстратора скасувати, визнавши їх відповідно недійсним та незаконним, посилаючись на те, що на момент видачі відповідачу свідоцтва спірна земельна ділянка уже перебувала у її власності, однак державним реєстратором вказаний факт перевірено не було.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 11.08.2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що висновки суду щодо пропущення нею строку позовної давності, а також відсутності у неї права власності на спірну земельну ділянку на час реєстрації свого права на неї відповідачем є необґрунтованими. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 між ними виникли неприязні стосунки, тому вона не могла дізнатися про державну реєстрацію відповідачем права власності на спірну земельну ділянку. Крім того, суд не звернув уваги на ту обставину, що договір дарування від 31.05.2000 року приватним нотаріусом було зареєстровано у реєстрі за №1218, про що було зроблено відповідну відмітку у ньому, відтак у вказаний час вона набула право власності на спірну земельну ділянку та відповідно може його захищати у судовому порядку.

Відповідач в суді проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апелянт та її представник не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в письмовій заяві просили суд апеляційної інстанції розглянути справу без їх участі, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим мали прізвище « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_3 » відповідно. 20.10.2000 року шлюб між ними було розірвано та позивачу відновлено її дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 » (а.с. 7).

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ХМ №001771, виданого 19.03.1996 року на підставі рішення Деражнянської міської Ради народних депутатів №27 від 23.03.1995 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №266, ОСОБА_5 був власником земельної ділянки, площею 0,1090 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, розташованої на території Деражнянської міської ради, по АДРЕСА_1 (а.с. 6).

На підставі Договору дарування земельної ділянки від 31.05.2000 року, (далі - Договір), посвідченого приватним нотаріусом Деражнянського районного нотаріального округу Бас Л.Й. та зареєстрованого в реєстрі за №1218, вказану земельну ділянку ОСОБА_2 подарував ОСОБА_6 (а.с. 4).

Згідно з даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.03.2017 року, 19.10.2015 року земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер :03:012:0265, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перейшла у власність ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Деражнянського районного управління юстиції Хмельницької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 25432449 від 21.10.2015 року (а.с. 5).

Свою відмову у задоволенні позову суд обґрунтував відсутністю доказів на підтвердження обставин щодо дотримання позивачем порядку оформлення набуття права власності на земельну ділянку. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що нею з часу укладення договору дарування, 31.05.2000 року і до 2017 року вживалися заходи для реєстрації права власності на спірну земельну ділянку згідно з чинним законодавством або про наявність будь-яких поважних причин, які б перешкоджали їй у цьому, а також не наведено обставин на підтвердження неправомірності дій державного реєстратора при оформленні права власності за ОСОБА_2 .

Висновок суду не в повній мірі є обґрунтованим з огляду на наступне.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, 31.05.2000 року між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки, згідно положень якого ОСОБА_2 подарував а ОСОБА_7 прийняла у дар земельну ділянку площею 0,1090 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , надану для обслуговування житлового будинку. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Деражнянського районного нотаріального округу Бас Л.Й. та зареєстровано в реєстрі за №1218 (а.с. 4).

Відповідно до вимог частини першої другої статті 243 ЦК Української РСР, (далі - ЦК УРСР 1963 року), в редакції, що діяла на час укладення між сторонами договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з частиною першою статті 244 ЦК УРСР 1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до вимог статті 128 ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Таким чином, на час укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 договору дарування земельної ділянки ЦК УРСР 1963 року не пов`язував момент виникнення права власності на нерухомість з моментом державної реєстрації договорів, що підлягали такій реєстрації (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.10.2020 року у справі №752/7311/13-ц).

Так, згідно з п. 4.3 Договору він є підставою для видачі власнику (новому власнику) державного акта на право приватної власності на землю.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу від 18.12.1990 року в редакції, що діяла на час укладення договору дарування право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, закон, що діяв на час укладення договору дарування також не передбачав виникнення права власності в момент видачі особі відповідного державного акта, оскільки вказаний документ посвідчував право особи щодо власності на відповідну земельну ділянку, проте не створював його, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 01.07.2004 року №1952-IV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе власником земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію такого права (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 915/127/18).

Колегія суддів зазначає, що на час прийняття рішення державним реєстратором від 21.10.2015 року діяв Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою КМУ від 17.10.2013 року, №868.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 дотримався вимог вказаного Порядку та подав до державного реєстратора відповідну заяву та всі необхідні документи для проведення відповідної реєстрації, а реєстратор вчинив необхідні дії з перевірки наданих відповідачем документів, у зв`язку з чим дійшов висновку щодо відсутності встановлених законом підстав для відмови ОСОБА_2 у державній реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

Якщо судом буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 915/127/18 та від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а).

Відповідно до ст. 126 ЗК України (у редакції, чинній на час реєстрації права власності за відповідачем) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (на час реєстрації права власності за відповідачем) передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації права на нерухоме майно, видається, зокрема: фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республік Крим, органів місцевого самоврядування. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором і засвідчується печаткою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2018 року у справі №917/927/17 зазначила, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

За встановлених вище обставин, діючи у відповідності з вимогами ст.ст. 15, 16 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що єдиним можливим та ефективним засобом захисту права ОСОБА_1 є саме скасування державної реєстрації земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а не скасування відповідного рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на землю за іншою особою чи - то виданого такій особі свідоцтва про право власності.

При вирішенні справи суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову також і з інших правових підстав, зокрема, у зв`язку із не вчиненням позивачем юридично значимих дій для державної реєстрації спірної земельної ділянки та державної реєстрації свого права власності на спірну земельну ділянку, що не відповідає нормам матеріального права, у зв`язку з чим мотивувальна частина судового рішення підлягає зміні з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2020 року змінити з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко