Справа № 675/2325/20
Провадження № 2/675/229/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"29" березня 2021 р. м.Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді Пашкевича Р. В., за участі: секретарів судового засідання - Гук-Миронюк Ю. Г., Гедзенюк В. В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі суду в м. Ізяслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила на підставі ст. 391 ЦК України усунути перешкоди у здійсненні нею права користування своїм майном - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. В обгрунтування позову вказала, що спірне домоволодіння належить їй на праві приватної власності. Відповідач не являється членом її сім`ї. Про те, що ОСОБА_2 зареєстрована у належному їй житловому будинку, дізналася в Клубівській сільській раді Ізяславського району, коли постало питання про оформлення будинку. Відповідач у житловому будинку тривалий час не проживає, місце її перебування не відоме, спірним жилим приміщенням не користується. У зв`язку з реєстрацією відповідача у житлі, позивач не має можливості у повній мірі користуватися своєю власністю, зокрема оформити субсидію, а тому і звернулися з вказаним позовом до суду.

Ухвалою судді від 22 грудня 2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлений позов підтримала повністю, а також вказала, що не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася.

Відповідно до змісту ч. 7 ст. 128, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з повідомлення Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області № 452 від 09 грудня 2020 року, місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване у АДРЕСА_1 .

Надіслані ОСОБА_2 судові повістки повернулися до суду із повідомленням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Такі дані вказані у поштових повідомленнях, які повернулося до суду у зв`язку з неможливістю вручення судової повістки: - на 20 січня 2021 року на 10 год. 00 хв.; - на 15 лютого 2021 року на 12 год. 00 хв.; - на 03 березня 2021 року на 09 год. 30 хв.; - на 29 березня 2021 року на 12 год. 00 хв.

Іншої адреси свого місця проживання чи перебування ОСОБА_2 суду не повідомила.

Тому у зв`язку з відсутністю ОСОБА_2 за адресою місця реєстрації суд вважає, що остання повідомлена належним чином.

У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду.

Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 234261038 від 26.11.2020, та свідоцтва приватного нотаріуса Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельського Ю. П. від 26.11.2020 зареєстрованого в реєстрі за № 1942, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

У даному домоволодінні разом із власником ОСОБА_1 проживають чоловік - ОСОБА_3 , син - ОСОБА_4 та дочка - ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області № 1351 від 09.12.2020.

Згідно довідок Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області №№1352, 1353 від 09.12.2020, відповідач ОСОБА_2 , яка не являється родичкою для ОСОБА_1 , також зареєстрована в АДРЕСА_1 , однак за даною адресою не проживає з 2009 року, місце її проживання невідоме.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які проживають по сусідству спірного житлового будинку суду підтвердили, що ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає близько 10 років.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, будь-яким прийнятним для себе шляхом.

Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

До прийняття Закону України «Про свободу пересування», 2009 року, місце проживання та місце реєстрації особи визначалось крім цивільного кодексу також Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3 лютого 1992 року.

За змістом цих норм, до прийняття Закону України «Про свободу пересування», місцем проживання особи було їх місце реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Отже, за змістом цих термінів, місце реєстрації особи, яке підтверджене відповідною довідкою про реєстрацію, також є підтвердженням її первинного місця проживання якщо не буде встановлено, що особа постійно або тимчасово перебуває у іншому місці. Таке місце проживання підтверджується довідкою.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони не відносяться до членів сім`ї одне одного.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту.

Як визначено у Конвенції, кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі №399/142/16). У випадках, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, особи, яка звернулась за захистом, суд , відповідно до вимоги викладеної у позові може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції з 15 грудня 2017 року), (Постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 570/3439/16). Разом з тим, якщо таке право або інтерес, можуть бути захищені лише певним способом, а той який обрав позивач може бути використаний для захисту інших прав, а не тих на захист яких звернувся позивач, суд визнає обраний спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Визнаючи належність обраного способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу за захистом якого позивач звернувся до суду, вимога про захист права повинна відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у випадку неможливості гарантувати відшкодування (постанова Великої палати Верховного Суду України у справі за №331/6927/16).

Розглядаючи справу та встановивши, що право позивача було порушено, однак позивач обрав спосіб захисту права, що не відновлює це порушене право, суди повинні захистити право найбільш наближеним до обраного позивачем способу.

З огляду на вищевикладене, а саме те що відповідач ОСОБА_2 на протязі 10 років не проживає у жилому будинку в АДРЕСА_1 , який на даний час належить на праві власності для ОСОБА_1 , та реєстрація відповідача чинить для неї перешкоди у користуванні своєю власністю, зокрема неможливістю оформити субсидію, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано обрано такий спосіб захисту своїх прав як усунення перешкод у володінні та користуванні своєю власністю шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування її власністю.

Дана позиція узгоджується з правовим висновком викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 688/251/18, провадження № 1-2238св19.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що перебування відповідача на реєстраційному обліку у житловому будинку, який належить на праві власності ОСОБА_1 , порушує її право вільно користуватись та розпоряджатися своїм майном.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, не проживаючи у спірному житловому будинку без поважних причин близько 10 років, втратила право користуватися даним жилим приміщенням.

Позивач заперечує щодо реєстрації відповідача у належному їй житлі.

Відповідач добровільно не знімається з реєстрації. Тим самим вона перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю, оскільки її формальна реєстрація в спірному домоволодінні надає йому статус користувача житловим приміщенням з відповідними наслідками.

Відтак, у даній справі наявні законні підстави для задоволення позову.

Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. відповідно до ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Ізяславським районним судом Хмельницької області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , Паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Ізяславським РВ УМВС України в Хмельницькій області 26.05.2003, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 08 квітня 2021 року.

Суддя Р. В. Пашкевич