Провадження № 22-ц/4808/507/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданнісправу за позовом Акціонерного товариства Акцент-Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Акцент-Банк, поданою адвокатом Омельченком Євгеном Володимировичем на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2020 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

Представник АТ Акцент-Банк звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 38 226,22 грн за кредитним договором №SAMABWFC3 від 03.07.2017 та стягнення судових витрат в розмірі 2 102 грн. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до умов договору ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,8% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка не виконала свої зобов`язання за цим договором і не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, що відображається у розрахунку заборгованості. Позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

У апеляційній скарзі представник АТ Акцент-Банкпосилається на те, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що в рішенні суду першої інстанції вказано, що законний представник відповідачки в судовому засіданні подав клопотання, в якому зазначив про визнання відповідачки недієздатною. Апелянт вказує на те, що на адресу позивача про це доказів не надходило.

Апелянт вважає, що в даному випадку судом було допущено порушення процесуального законодавства, щодо взяття до уваги доказів які були надані законним представником відповідачки.

Суд такими діями фактично позбавив права позивача уточнити позовні вимоги та залучити у справі законного представника відповідача як співвідповідача.

Апелянт зазначає, що опікун зобов`язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою майно за нікчемним правочином.

Також, апелянт зазначає, що для укладення угоди з банком потрібно мати оригінал паспорту та довідку про присвоєння ІПН.

Апелянт звертає свою увагу на те, що відповідачкою дані документи надавались працівнику банку та в подальшому проводились погашення, які підтверджуються банківською випискою, у зазначених банком сумах, а тому слід вважати, що вказані операції проводились з відома опікуна відповідачки.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ Акцент-Банк.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Сторони в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін та їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 634 ЦК України зазначає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

ОСОБА_1 03.07.2017 року уклала з АТ Акцент-Банкугоду і отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.5).

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як підтверджується матеріалами справи, банк в повному обсязі виконав зобов`язання, надавши відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.06.2014 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнана недієздатною. Опікуном ОСОБА_1 призначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили 17.07.2014 року.

Відповідно до ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Стаття 40 цього Кодексу передбачає, що фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

За змістом статтей 41, 60, 61, 63 цього Кодексу над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 цього Кодексу).

Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу. Опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу.

Статтею 65 ЦК України визначено, що до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування.

Як визначено у ст. 67 цього Кодексу, опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Згідно ст. 68 цього Кодексу опікун, його дружина, чоловік та близькі родичі (батьки, діти, брати, сестри) не можуть укладати з підопічним договорів, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або у безоплатне користування за договором позички. Опікун не може здійснювати дарування від імені підопічного, а також зобов`язуватися від його імені порукою.

За змістом статей 71, 72 цього Кодексу, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Опікун зобов`язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Опікун самостійно здійснює витрати, необхідні для задоволення потреб підопічного, за рахунок пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, допомоги на підопічну дитину та інших соціальних виплат, призначених на підопічну дитину відповідно до законів України, доходів від майна підопічного тощо. Якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі.

Відповідно до ст. 79 цього Кодексу дії опікуна можуть бути оскаржені заінтересованою особою, в тому числі родичами підопічного, до органу опіки та піклування або до суду. Рішення органу опіки та піклування може бути оскаржено до відповідного органу, якому підпорядкований орган опіки та піклування, або до суду.

Статтею 1184 ЦК України визначено, що шкода, завдана недієздатною фізичною особою, відшкодовується опікуном або закладом, який зобов`язаний здійснювати нагляд за нею, якщо він не доведе, що шкода була завдана не з його вини. Обов`язок цих осіб відшкодувати шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, не припиняється в разі поновлення її цивільної дієздатності. Якщо опікун недієздатної особи, яка завдала шкоди, помер або у нього відсутнє майно, достатнє для відшкодування шкоди, а сама недієздатна особа має таке майно, суд може постановити рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, частково або в повному обсязі за рахунок майна цієї недієздатної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526, 530 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлені строки (терміни) виконання зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 ЦК України, недієздатна особа не має права вчиняти будь-якого правочину.

Відмовляючи в задоволенні позову банку, суд першої інстанції виходив з того, що з часу призначенням над відповідачем ОСОБА_1 опікуна ОСОБА_2 , обов`язок по вчиненню дій, направлених на виконання кредитного договору, перейшов до опікуна. ОСОБА_1 з моменту визнання її недієздатною, не несе відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору, оскіл ьки є недієздатним суб`єктом цивільної процесуальної дієздатності, а усі правочини, що необхідно вчиняти на погашення суми кредитного зобов`язання, законом покладено на опікуна, який не є стороною кредитного договору і у такому випадку несе особисту відповідальність за завдану шкоду, якщо не доведе, що ця шкода завдана не з його вини.

Доводи банку про те, що опікун зобов`язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною особою майно за нікчемним правочином є передчасними, оскільки ОСОБА_2 є опікуном ОСОБА_1 , таособою, на яку законом покладено обов`язок вчиняти дії від імені недієздатної особи. Однак опікун є таким, що не був залучений до участі у справі як відповідач, а також до нього не було пред`явлено відповідних позовних вимог. Справа розглянута судом першої інстанції без участі позивача. У клопотанні банку про постановлення заочного рішення зазначено, що ним подано усі докази щодо спору і заяви відсутні (а.с.3 звор).

У разі завдання шкоди через вині дії опікуна між ним та банком виникають деліктні правовідносини, які вирішуються за положеннями ст. 41, 1184 ЦК України. Однак таких вимог банком заявлено не було.

Доводи апелянта про те, що відповідачкою проводились погашення заборгованості, з відома опікуна відповідачки є невірними. Оскільки в матеріалах справи відсутні підтвердження того, що опікун ОСОБА_2 був обізнаний про існування такого кредитного договору та про порушення строків щодо погашення заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його зміни чи скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених даною нормою.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Акцент-Банк залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2020 року залишити без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин