Справа № 639/6077/20
Провадження № 2/639/297/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2021 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Труханович В.В.,

за участю секретаря - Безбородько І.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу № 639/6077/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю майна,

ВСТАНОВИВ :

24 вересня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя, відповідно до якої позивач просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право приватної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 15 травня 2014 року ОСОБА_4 уклала шлюб із ОСОБА_1 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 мають спільну доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з ОСОБА_4 та знаходиться повністю на її утриманні.

Даний шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03.10.2018 року.

Під час даного шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за 48 161, 00 грн. придбали 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.12.2016 року. Дана квартира в реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за ОСОБА_1 .

Грошові кошти на придбання даної квартири ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_6 , що підтверджується договором позики від 05.12.2016 року.

ОСОБА_1 обізнаний про вказаний договір позики, однак на даний час відмовляється визнавати його та сплачувати спільно з ОСОБА_4 заборгованість за договором.

У зв`язку з викладеним, виникла необхідність у поділі спільного майна колишнього подружжя.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя. Призначено підготовче судове засідання.

20 жовтня 2020 року від відповідача по справі ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю майна, відповідно до якої він просив суд визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 посилається на те, що з відповідачем позивач перебував у шлюбі з 15.04.2014 року до 03.10.2018 року, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03.10.2018 року.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розлучення сторони підтримували фактичні шлюбні відносини і навіть проживали однією сім`єю, а на початку квітня 2019 року відповідач переїхала в орендовану квартиру.

З 2009 року та по теперішній час ОСОБА_1 є підприємцем та отримує стабільний дохід, який дозволив 06.12.2016 року придбати йому нерухомість - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Окрім цього частину грошей дала мати позивача ОСОБА_7 .

Договір позики на який посилається ОСОБА_4 , як на підставу позову є підробленим. Відповідач жодних коштів на придбання квартири не надавала, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Кошти, за які було придбано спірну квартири були лише ОСОБА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2020 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю майна до розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя.

18 листопада 2020 року від позивача за зустрічним позовом надійшло клопотання про призначення експертизи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року у задоволенні клопотання відповідача за первісним позовом, він же позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 про призначення судово технічної експертизи у цивільній справі №639/6077/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю майна - відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №639/6077/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю майна. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання.

12 січня 2021 року та 13 січня 2021 року від позивача по справі ОСОБА_4 , надійшли до суду заяви про залишення її позовної заяви до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя без розгляду, в якій вона посилається на те, що з таким позовом до суду не зверталась та нікого не уповноважувала на подачу позову. Окрім того, позивач також просила суд залишити зустрічний позов буз розгляду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя - залишено без розгляду.

22 січня 2021 року від відповідача по справі ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого вона просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана у період шлюбу та за кошти сімейного бюджету. Посилання позивача на те, що квартира була придбана за його власні кошти не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

01 лютого 2021 року ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив, у якій зазначає, що квартира була придбана ним за його особисті кошти, що підтверджується деклараціями про доходи від підприємницької діяльності у якості ФОП з 2009 по 2016 рік та записами в трудовій книжці. Відповідач, в свою чергу, перебувала у відпустці по догляду за дитиною та жодних коштів не отримувала.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 квітня 2021 року, постановленою на місці без видалення суду до нарадчої кімнати, відмовлено представнику позивача у задоволенні його клопотання щодо переходу до стадії підготовчого судового засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 квітня 2021 року, постановленою на місці без видалення суду до нарадчої кімнати, відмовлено відповідачу у її клопотанні про залишення позову без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , який діє на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги № 01/03 від 03 березня 2020 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримали, просили суд його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 , який діє на підставі Ордеру від 22.03.2021 року, у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 , посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та наявні в справі докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що 15 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_8 ) було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 16 травня 2014 року. (а.с. 6)

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася дитина - ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 15 травня 2014 року. (а.с. 9)

06 грудня 2016 року ОСОБА_1 придбав 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 16, 6 кв.м., загальною площею 22, 6 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погребняк Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 4427. (а.с. 14)

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності також підтверджується факт набуття ОСОБА_1 права власності на зазначену квартиру. (а.с. 15)

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2018 року розірвано шлюб між сторонами. (а.с.7-8)

Позивач та його представник у судовому засіданні пояснили, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , оскільки його дружина у цей період перебувала у відпустці по догляду за дитиною та лише позивач працював та мав дохід.

Відповідно до Декларації про доходи, одержані з 1 січня по 31 грудня 2009 року, ОСОБА_1 у 2009 році отримав дохід у розмірі 275 300, 00 грн. (а.с. 43-45)

Як вбачається зі звітів суб`єкта малого підприємства - фізичної особи - платника єдиного податку, розмір доходу ОСОБА_1 склав:

4 квартал 2010 року - 241 953, 71 грн.;

3 квартал 2010 року - 195 253, 71 грн.;

2 квартал 2010 року - 254 753, 71 грн.;

4 квартал 2011 року - 256 000, 00 грн.;

3 квартал 2011 року - 188 000, 00 грн.;

2 квартал 2011 року - 71 000, 00 грн.;

1 квартал 2011 року - 51 000, 00 грн. (а.с. 46- 53)

З податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи підприємця ОСОБА_1 за 2012 рік, вбачається, що його дохід за рік склав - 110 698, 00 грн. (а.с. 54-58)

Також дохід за 1 квартал 2012 року склав 65 300, 00 грн., за 2 квартал 2012 року - 78 817, 00 грн. , що підтверджується податковими деклараціями платника єдиного податку-фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (а.с. 58-60, 62-65)

В матеріалах справи міститься ще одна податкова декларація, згідно з якою дохід ОСОБА_1 за 2012 рік склав 83 573, 00 грн. (а.с. 66-69)

Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи підприємця ОСОБА_1 за 2013 рік дохід позивача склав - 193 723, 00 грн. (а.с. 70-73)

За 2014 рік дохід ОСОБА_1 становив 221 367, 00 грн., що підтверджується податковою декларацією платника єдиного податку-фізичної особи підприємця. (а.с. 74-77)

За 2015 рік дохід ОСОБА_1 становив 272 472, 32 грн., що підтверджується податковою декларацією платника єдиного податку-фізичної особи підприємця. (а.с. 78-81)

Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_4 проживала разом з ОСОБА_1 однією сім`єю, у 2014 році у сторін народилася дитина та відповідач перебувала у відпустці по догляду за дитиною, матеріальним забезпеченням сім`ї займався лише позивач по справі. Однак, враховуючи те, що спірна квартира була придбана у період шлюбу, то вона є спільним майном подружжя в незалежності від того, хто отримував дохід.

Дійсно, як вбачається з трудової книжки ОСОБА_4 , у 2013 році вона була прийнята на посаду менеджера до ТОВ «Фірма Трейдсервіс». (а.с. 133-135)

Відповідно до Довідки ТОВ «Фірма Трейдсервіс» від 20.01.2021 року № 12, ОСОБА_9 працювала у зазначеному товаристві з 01.06.2013 року по 23.06.2017 року на посаді менеджера.

В період з 23 червня 2014 року по 22 червня 2017 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку. (а.с. 136, 137)

Відповідно до роздруківок по картковому рахунку ОСОБА_9 у період з 2014 року по 2016 рік вона отримувала лише грошові кошти у вигляді соціальної допомоги по догляду за дитиною. ( а.с. 138-139)

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки.

Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

«Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року - одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, як вказано в ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Цими положеннями закріплено в законі утверджене в судовій практиці правило про те, що праця подружжя, який (яка) не працює на виробництві, в народному господарстві і не приносить доходи, але який (яка) веде домашнє господарство або здійснює нагляд за дітьми, створює затишок в сім`ї, прирівнюється до праці подружжя, який працює, приносить в сім`ю доход, за свою працю одержує заробітну плату.

Право спільної сумісної власності виникає у подружжя на майно одночасно в момент його придбання у шлюбі.

Частиною 2 статті 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 року у справі № 725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Презумпцію спільності майна можуть спростувати докази про:

1) придбання речі до шлюбу;

2) придбання речі на кошти, які належали позивачеві особисто (подарунок батьків, одержання відшкодування за моральну шкоду тощо);

3) придбання речі за рахунок коштів, одержаних від продажу особистого майна;

4) придбання речі в період окремого проживання за власні кошти. Тому не варто поспішати викидати документи, які засвідчують час придбання речі, а також правову та фінансову основу для її придбання.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як роз`яснено пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відтак, враховуючи вказане, правовий аналіз положень ст.ст. 60-61, 63, 70 СК України, дає підстави для висновку, що факт реєстрації (оформлення) прав на майно, набуте в період перебування подружжя у шлюбі, лише на ім`я одного із подружжя, навіть якщо інший не мав з поважної причини заробітку, не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя та рівності часток чоловіка та дружини в ньому.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Всупереч зазначеним вимогам закону позивачем по справі не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно, а саме 1-кімнатна квартира АДРЕСА_1 , була придбана за його особисті кошти, наприклад одержаних від продажу особистого майна, тощо.

Матеріалами справи дійсно підтверджується, що відповідач по справі, на момент купівлі спірної квартири, не працювала та не отримувала доходу, оскільки знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років, матеріальне забезпечення сім`ї здійснював позивач по справі.

Однак, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання спірного нерухомого майна його особистою власністю.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. . 4, 5, 12, 13, 23, 45, 76-81, 82, 89, 133, 141, 247, 265 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 13, 319, 321, 326, 368 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 60, 61, 63, 69, 70 СК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 09.04.2021 року.

Суддя В. В. Труханович