АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2021 року

м. Чернівці

справа № 725/4154/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Владичана А.І., Литвинюк І.М.

секретар Паучек І.І.

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Чебан В.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом.

Просили:

- визнати договір оренди приміщення магазину, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 6 березня 2017 року, недійсним;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 180 000 гривень, які були сплачені за договором оренди, грошові кошти за ремонтні роботи в приміщенні магазину у сумі 50 000 гривень та моральну шкоду в сумі 200 000 гривень.

Посилалися на те, що 6 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди приміщення магазину, який розташований по АДРЕСА_1 строком на дванадцять місяців.

ОСОБА_3 не є власником вказаного приміщення магазину та надає його в оренду безпідставно.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2021 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та застосування умов недійсності правочину закрито.

Суд виходив з того, щопредметом спору є договір оренди нежитлового приміщення від 6 березня 2017 року, який за своїм змістом є господарським договором та був укладений між двома господарюючими суб`єктами. Правовідносини, які виникли між сторонами пов`язані безпосередньо з їх підприємницькою діяльністю, тому спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Зазначав, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_3 , підписуючи договір оренди, діяв як фізична особа на підставі свідоцтва про право власності.

В договорі оренди відсутні відомості про те, що ОСОБА_3 при підписанні договору діяв від імені та в інтересах МПП «Геліос», як директор підприємства.

Протягом дії договору ОСОБА_1 , з яким ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність, у повному обсязі сплачувались орендні платежі ОСОБА_3 в готівковій формі та на його особистий розрахунковий рахунок.

Суд помилково зробив висновок по суті спору про те, що спірний договір оренди укладений ОСОБА_3 , як керівником МПП «Геліос».

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу.

Відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Посилався на те, що питання підсудності спору, який виник між сторонами, визначено ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 1 жовтня 2020 року, яка вступила в законну силу.

Право власності МПП «Геліос» на приміщення магазину, який розташований по АДРЕСА_1 , виникло 14 січня 1997 року та зареєстровано в установленому законом порядку.

ОСОБА_3 уклав спірний договір оренди та отримував орендні платежі, як керівник МПП «Геліос».

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

6 березня 2017 року був укладений договір оренди приміщення магазину, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 1.3. вказаного договору сторони погодили, що приміщення, яке орендується передається в оренду з метою здійснення господарської діяльності орендаря, а саме роздрібна торгівля продуктами харчування (а.с.6-8).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про підсудність справи судам господарської юрисдикції.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про підсудність справи судам цивільної юрисдикції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні закону, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09).

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Доступ до правосуддя включає в себе розгляд справи «судом, встановленим законом». Поняття «суд, встановлений законом» передбачає, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного, тобто це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Усі процесуальні кодекси містять вимогу про закриття провадження у справі у разі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного (або адміністративного чи господарського) судочинства.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 640/19075/17.

Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пункті 15 частини першої статті 20 ГПК України зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Отже, ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Вирішення питання щодо розгляду цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства залежить від того, чи користувалася позивачка орендованим приміщенням з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 30 червня 2020 року у справі №235/445/18.

Як вже зазначено вище згідно пункту 1.3. договору оренди сторони погодили, що приміщення, яке орендується, передається в оренду з метою здійснення господарської діяльності орендаря, а саме роздрібна торгівля продуктами харчування (а.с.6-8).

В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_4 визнала, що орендоване приміщення використовувалось ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності.

Враховуючи наведене, правовідносини, які виникли між сторонами в справі є господарсько-правовими, оскільки спір пов`язаний зі здійсненням підприємницької діяльності та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції зробив висновки щодо того, що договір оренди укладений ОСОБА_3 , як керівником МПП «Геліос».

З ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2021 року вбачається, що суд не робив висновки з приводу того, що ОСОБА_3 підписував спірний договір в якості директора МПП «Геліос», а лише констатував той факт, що відповідач займає вказану посаду на підприємстві.

Висновок суду про те, що договір оренди спірного приміщення був укладений між двома господарюючими суб`єктами є передчасним, оскільки така обставина, з огляду на предмет та підстави позову, повинна бути встановлена в ході розгляду позовних вимог по суті спору.

Вказаний висновок не вплинув на правильність вирішення питання про закриття провадження.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, ухвалу суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому її слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 8 квітня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

І.М. Литвинюк