Справа № 215/849/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Науменко Я.О., за участю: секретаря Головко Д.В., розглянувши в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Вказана позовна заява надійшла до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 10.02.2021.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона з 05.07.1973 до 29.11.2006 працювала у відповідача та звільнилась із підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. У листопаді 2020 року вона дізналась, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацювала у відповідача більше 32 років і була звільнена у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. При звільненні з підприємства їй не була виплачена одноразова вихідна допомога в зв`язку із виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Просить стягнути з відповідача на її користь 2580грн. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 79704грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 30.11.2006 по 30.11.2015; 10000грн. моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку.

18.02.2021 відповідно до ст. 185 ЦПК України, в зв`язку з порушенням позивачем вимог ст.175 ЦПК України була винесена ухвала, якою позивачу було надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

01.03.2021 до суду на виконання ухвали від 18.02.2021 надійшла уточнена позовна заява із квитанцією про сплату судового збору у сумі 908грн.. В уточненій позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на її користь 2580грн. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 69372грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 30.11.2006 по 30.09.2014; 908грн. сплаченого судового збору.

Ухвалою від 09.03.2021 прийнято до розгляду і відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 22.03.2021.

Позивач подала заяву від 01.03.2021 про підтримку позовних вимог і розгляд справи за її відсутності. (а.с.16).

Ухвалою від 22.03.2021 відкладено розгляд справи на 08.04.2021 за клопотанням представника відповідача для надання можливості подати відзив на позов, оскільки ухвала суду отримана 22.03.2021 (вх.№5679 від 22.03.2021).

Позивач в судове засідання 08.04.2021 не з`явилась, подала заяву про підтримку позовних вимог і розгляд справи за її відсутності. (вх.№6966 від 06.04.2021).

08.04.2021 до суду надійшла заява представника відповідача про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначила, що позивачка працювала на «Північному гірничо-збагачувальному комбінаті», правонаступником якого є відповідач, у період з 05.07.1973р. по 29.11.2006р. за професіями машиніста конвеєру та дозувальника (у шкідливих умовах праці), а після встановлення їй діагнозу професійного захворювання, за її згодою була переведена на роботу сторожем. 29.11.2006р. позивачка звільнилась з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Згідно з п.9.8 колективного договору на 2005-2006 роки, укладеного між генеральним директором та спільним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ «ПівнГЗК», при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію працівникам комбінату виплачувалась щомісячна грошова допомога в розмірі 100 грн. протягом одного року з дня звільнення з роботи.

Отже, протягом одного року з дня звільнення з роботи позивачка щомісячно отримувала матеріальну допомогу в розмірі 100 грн. згідно з п. 9.8 колективного договору, чинного а момент її звільнення, загалом 1200,00 грн.

Що стосується позовної вимоги про стягнення одноразової допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, передбаченої п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, то вона є безпідставною і не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з п.1.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, ця угода (далі за текстом «Галузева угода 2005-2006р.р.») була укладена між власниками (роботодавцями) підприємств, установ організацій галузі, уповноваженими ними органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, господарських об`єднань, з однієї сторони, та профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України в особі Центрального комітету, з другої сторони, і набрала чинності з 01.01.2005р.

Однак, ще у травні 2004 року, згідно з Законом України від 09.04.2004р. №1677 «Про особливості приватизації підприємств Державної акціонерної компанії «Укррудпром» та розпорядженням КМУ від 27.05.2004р. №348-р пакети акцій підприємств гірничо-металургійного комплексу (у т.ч. ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат») були передані до Фонду державного майна України (далі ФДМУ) для приватизації. 16.07.2004р. між ФДМУ і ТОВ «АРТАНІК» був укладений Договір № КПП-453 про купівлю-продаж пакета акцій ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», після завершення якої ФДМУ видав наказ від 13.09.2004р. №1867 «Про виконання плану розміщення акцій ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», у п.1 якого вказано, що план розміщення акцій комбінату виконано.

Отже, станом на 13.09.2004р. підприємство ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» було повністю приватизоване. При цьому нові власники підприємства не брали участі в підписанні Галузевої угоди на 2005-2006 р.р..

Таким чином, дія норм Галузевої угоди ГМК на 2005-2006 р.р. не поширювалась на підприємство відповідача, оскільки воно не брало участі в її підписанні ні через своїх власників, ні через представників в особі ДАК «Укррудпром» або ФДМУ.

Щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач зазначає, що цілком правомірно не виплатив позивачу одноразову допомогу при звільненні на пенсію в зв`язку з відсутністю належних правових підстав для її виплати, тому заперечує із цих підстав проти вказаних вимог позивача. Крім того, відповідач зауважує, що позивачем пропущений тримісячний строк позовної давності, встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України і про його поновлення він не просить та поважних причин щодо його пропуску у позовній заяві не наводить, відтак підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає. (вх. №7179 від 08.04.2021).

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 у період із 05.07.1973 до 29.11.2006 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.8-9).

Згідно із записом №19 у трудовій книжці ОСОБА_1 звільнено з підприємства 29.11.2006 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ №868 від 29.11.2006 (а.с.9 зворот).

Позивачу ОСОБА_1 при звільненні із підприємства відповідача одноразова допомога при виході на пенсію, що передбачена Галузевою угодою на 2005-2006 роки не виплачувалась.

Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №774 від 03.07.2020, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.09.2006 по 31.10.2006 складала 860,00грн., середньогодинна заробітна плата за період з 01.09.2006 по 31.10.2006 складала 5,00грн. (а.с.10).

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати.

Водночас, згідно до п.9.8 Колективного договору на 2005-2006 роки між генеральним директором та спільним представницьким органом профспілкових організацій ВАТ «Північний ГЗК», передбачено виплату підприємством щомісячної матеріальної допомоги у розмірі 100 грн., протягом одного року з дати звільнення працівникам, які мають право на отримання пенсії, за умови їх звільнення за власним бажанням.

Відповідно до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Згідно ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача.

Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 відпрацювала на підприємстві відповідача більше 30 років та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію .

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить: 860,00 х 3=2580 грн.

Приписами ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно до ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта вимогст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Так, позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 30.11.2006 по 30.09.2014, тобто за 1927 днів, у сумі 69372,00грн., з розміром та розрахунком якого суд погоджується, виходячи з наступного.

Позивач звернулась до суду з цим позовом лютому 2021 року (зі слів позивача про наявність заборгованості вона довідалась лише у листопаді 2020 року, й такі твердження не спростовано відповідачем).

Судом не встановлено в діях позивача ОСОБА_2 свідомого тривалого самоусунення від захисту своїх порушених прав, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшився через неправомірну бездіяльність позивача.

При цьому, саме на роботодавця нормами КЗпП України покладено обов`язок з нарахування та виплати працівникам всіх належних їм сум у день звільнення, й посилання відповідача на те, що позивач не довів, що звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати одноразової допомоги, яка не була виплачена у повному розмірі, та не знала про право на отримання одноразової допомоги при звільненні у розмірі тримісячної середньої заробітної плати, є безпідставним.

Після звернення позивача ОСОБА_1 до суду з вимогами щодо стягнення з ПрАТ «ПівнГЗК» на її користь одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, у добровільному порядку врегулювати спір не намагався, що свідчить про його небажання відновлювати порушене право позивача та взагалі невизнання ним факту порушення трудового законодавтсва по відношенню до позивача ОСОБА_1 ..

При цьому, суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, це право позивача, що не суперечить приписам ст.13 ЦПК України.

Щодо доводів представника відповідача стосовно пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду вони є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Також згідно ст.23 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Стосовно посилань представника позивача на те, що станом на 13.09.2004 підприємство ВАТ «ПівнГЗК» було повністю приватизоване та нові власники підприємства не брали участь в підписанні Галузевої угоди ГМК на 2005-2006 рр., у зв`язку з чим відповідач вважає безпідставну вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2006 по 30.09.2014 у розмірі 69372 грн., та такою, що не підлягає задоволенню, слід зазначити наступне.

Відповідно до статуту Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», який наявний на офіційному сайті відповідача (https://sevgok.metinvestholding.com/upload/sevgok/shareholders/statut_pat_pivngzk.pdf) ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» створено в процесі приватизації державного майна Північного державного гірничо-збагачувального комбінату, ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». За відомостями статуту Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», який опубліковано на офіційному сайті відповідача (https://sevgok.metinvestholding.com/upload/sevgok/shareholders/pjsc_-northern-gok_ustav-dd-24042017.pdf) Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» є правонаступником усього майна, прав та обов`язків Державного підприємства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Найменування Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» викладене, як Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат».

Отже, на теперішній час правонаступником прав та обов`язків ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», тому вище вказані посилання представника відповідача не заслуговують на увагу.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявності правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь позивача, сплачений останньою судовий збір у сумі 908 грн..

На підставі ст.ст. 47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст.4, 12, 23, 76-83, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ідентифікаційний код 00191023, місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 2580 (дві тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень невиплаченої одноразової допомоги при звільненні, 69372 (шістдесят дев`ять тисяч триста сімдесят дві) гривні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2006 по 30.09.2014, та сплачений позивачем судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне рішення складено 08.04.2021.

Суддя