Номер провадження: 22-ц/813/1448/21
Номер справи місцевого суду: 501/1635/19
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Сіваченко Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 травня 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.

Короткий зміст заяви про видачу обмежувального припису.

До суду звернулась ОСОБА_2 із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ), яким:

- обмежити спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 і малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 і малолітньої ОСОБА_3 ,, ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 і малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними;

- заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 і малолітньою ОСОБА_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Свою заяву ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що 20.10.2018 р. ОСОБА_1 , за сприянням і допомогою своїх батьків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , без згоди матері дитини, вивіз ОСОБА_6 у невідомому напрямку з пляжу «Ювілейний», який розташований в с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області. За даним фактом ОСОБА_2 негайно звернулась до правоохоронних органів.

Згодом місцезнаходження дитини було встановлено у м. Ростов-на-Дону, Росія. Своєї згоди на вивезення дитини та її проживання в Російській Федерації ОСОБА_2 не давала. При цьому, ОСОБА_1 відмовлявся повертати дитину та перешкоджав спілкуванню матері з дитиною.

28 лютого 2019 року судова колегія Ростовського обласного суду ухвалила рішення про зобов`язання ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця її постійного проживання - держави Україна, шляхом передачі неповнолітньої дитини матері ОСОБА_2 протягом однієї доби.

В зв`язку з цим, ОСОБА_1 передав дитину ОСОБА_2 , після чого вони повернулись в Україну.

Вказаними діями ОСОБА_1 наніс заявниці та дитині психологічну травму, що призвело до пролонгованого стресу, порушення базової довіри, інших психологічних та неврологічних реакцій, в зв`язку з чим вони потребують психологічної реабілітації. Просить видати обмежувальний припис.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 травня 2019 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 строком на 6 (шість) місяців і визначено йому наступні тимчасові обмеження: 1) обмежено спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 і малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 2) заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 і малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) заборонено ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 і малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривдникам, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; 4) заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 і малолітньою ОСОБА_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було взято до уваги всі докази та доводи.

Сповіщення сторін.

У судове засідання, призначене на 24 березня 2021 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

25 лютого 2021 року до Одеського апеляційного суду адвокат Христюк Ю.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав заяву про слухання справи за їх відсутності.

24 березня 2021 року від адвоката Латій О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без присутності сторони заявника.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 05 квітня 2021 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису, судом першої інстанції вірно встановлено, що 20 грудня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що відділом Управління ЗАЦС Ульяніської області по Залізничному району м. Ульяновськ видано Свідоцтво про укладення шлюбу.

Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням виконавчого комітету Чорноморської міської ради від 28 листопада 2018 року №368 визначено порядок зустрічей ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_7 : в суботу з 10.00 годин до 13.00 годин і з 16.00 годин до 18.30 годин у присутності матері дитини, в день народження дитини і у святкові дні з 16.00 годин до 19.00 годин у присутності матері.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2018 р. шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання дитини з матір`ю, постановлено рішення про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_7 у батька ОСОБА_1 та повернення дитини до матері ОСОБА_2 . В цій частині допущено негайне виконання рішення.

Приводом для звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про відібрання дитини послужив той факт, що 20 жовтня 2018 року ОСОБА_1 без згоди матері дитини вивіз дитину ОСОБА_6 у невідомому напрямку з пляжу «Ювілейний», що знаходиться на території с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області, де ОСОБА_2 і малолітня ОСОБА_3 перебували на відпочинку. Місцезнаходження дитини невідомо.

25 жовтня 2018 року відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зареєстровано кримінальне провадження №0002211 з правовою кваліфікацією - ч.2 ст. 146 КК України.

За даними Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 23 жовтня 2018 року покинув територію України через пункт перепустки «Танюшівка-Ровеньки» в Росію.

Інформація щодо перетину Державного кордону України гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вказаний період відсутня.

03 січня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що у період часу з 20.10.2018р. по 25.12.2018р. невстановлена особа, перебуваючи на території с. Танюшівка Новопсковського району Луганської області організувала незаконне переправлення малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , через державний кордон України, без передбаченого законом дозволу. Кримінальному провадженню з правовою кваліфікацією ч.1 ст.332 КК України присвоєно номер 0000012.

Також 19 грудня 2018 року на підставі заяви ОСОБА_2 зареєстровано кримінальне провадження №0000036 за фактом протиправних дій, вчинених в умовах особливого період з боку працівників Луганського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 419 КК України.

У зв`язку з встановленням перебування дитини разом із батьком ОСОБА_1 на території Російської Федерації, ОСОБА_2 звернулась до Первомайського районного суду м. Ростова-на-Дону з позовом до останнього про повернення дитини ОСОБА_7 до держави постійного проживання - Республіку Україну на підставі міжнародного договору Російської Федерації - Гаагської Конвенції про міжнародно-правові аспекти викрадення дітей від 25.10.1980 року.

В рамках цієї справи ухвалою Первомайського районного суду м. Ростов-на-Дону від 25 грудня 2018 року встановлено ОСОБА_2 тимчасовий порядок спілкування з дитиною ОСОБА_7 , до розгляду суперечки по суті та набрання рішенням законної сили наступним чином: з понеділка по п`ятницю з 16 годин до 18 годи, в суботу та неділю з 10 годин до 12 годин за місіям проживання дитини - АДРЕСА_2 .

Постановою Комісії у справах неповнолітніх і захисту їх прав Адміністрації Залізничного району м. Ростов-на-Дону від 31 січня 2019 року на підставі ч.2 ст. 5.35 Кодексу РФ «Про адміністративні правопорушення» ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за перешкоджання в здійсненні законних прав на виховання дитини її матері ОСОБА_2

28 лютого 2019 року апеляційною ухвалою судової колегії з цивільних справ Ростовського обласного суду постановлено рішення, яким зобов`язано ОСОБА_1 повернути неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у місце її постійного проживання - державу Україну, шляхом передачі неповнолітньої дитини ОСОБА_3 матері ОСОБА_2 протягом 1 доби.

Згідно листа КНП «Чорноморська лікарня» від 02.05.2019 р. ОСОБА_7 встановлений діагноз: Синдром підвищеної нервово-рефлекторної збудливості з порушенням нічного сну. Призначене медикаментозне лікування.

Наказом Служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області № 20 від 26.04.2019 р. ОСОБА_3 поставлена на облік дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах (психологічне насильство з боку батька).

Відповідно до висновку експерта №24/19, складеного 20.05.2019 р., ситуація розставання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з її матір`ю ОСОБА_2 шляхом насильного відібрання (викрадення) дитини її батьком ОСОБА_1 була психотравмувальною для неї. Наслідками такого відібрання є: втрата матері на 52 дні була великим горем для ОСОБА_7 , яке призвело до пролонгованого стресу; після повернення до матері дитина має неврологічні ускладнення (відповідно до медичної документації) та порушення базової довіри, яка формується у дитини через встановлення емоційного контакту з матір`ю. Ситуація насильного відібрання дитини її батьком ОСОБА_1 є актом психологічного насилля. В інтересах дитини не є доцільним забезпечення її контактів з батьком ОСОБА_1 . Дитина потребує спокою та стабільності, відсутності тривожних факторів, впливаючих як на неї, так і на її матір.

Частиною 2 ст.3 ЗУ «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - подружжя.

Враховуючи обставини справи, оцінюючи наведені вище докази у їх сукупності, суд першої інстанції вірно вважав заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Однак судова колегія вважає, що судом першої інстанції невірно вказано в мотивувальній частині пункт частини 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII) з огляду на наступне.

Так, в мотивувальній частині свого рішення суд першої інстанції послався на пункт 1 ч. 2 ст. 3 Закону №2229-VIII, який стосується домашнього насильства щодо подружжя, а потрібно було зазначити п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону №2229-VIII, який стосується домашнього насильства відносно дитини, так як матеріали справи свідчать саме вчинення насильства відносно дитини.

Закон № 2229-VIII визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 2, 3, 6-9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII:

дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства

у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства;

домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Пунктом 13 частини 2 статті 3 Закону встановлено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб як діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими.

Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (стаття 4 цього Закону).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

У частині першій статті 26 Закону № 2229-VIII визначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Відповідно до пункту 3 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом № 2229-VIII.

У частині другій статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону № 2229-VIII).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) вказано, що «при вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Тому висновок судів про неможливість задоволення вимог постраждалої щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 щодо прав на квартиру АДРЕСА_1, 1/8 частки у праві спільної власності на яку належить ОСОБА_2, є помилковим, оскільки позбавляє позивача гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом № 2229-VIII».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 (провадження № 61-21337св19) зроблено висновок, що «відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Суди, пославшись на те, що ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно неї та доньки у розумінні Закону, а також ризиків настання насильства у майбутньому, не врахували, що: домашнє насильство може проявлятися у тому числі й формі економічного, психологічного або фізичного насильства, не надали будь-якої оцінки ризикам відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

При вирішенні питання щодо застосуванні заходів тимчасового обмеження прав кривдника суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Визначення формою домашнього насильства над дитиною у розумінні Закону і випадку, коли дитина стала свідком (очевидцем) насильства, та встановлення судом обмежувального припису із застосуванням заходів тимчасового обмеження прав кривдника, визначених частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є малолітньою особою, яка постраждала від домашнього насильства у формі психологічного насильства, яке було здійснено шляхом насильного відібрання (викрадення) дитини її батьком ОСОБА_1 .

Вказана психоемоційна травма та факт психологічного насильства щодо малолітньої дитини ОСОБА_6 були встановлені наступними доказами:

1)листом КНП «Чорноморська лікарня» від 02.05.2019 р. ОСОБА_7 встановлений діагноз: Синдром підвищеної нервово-рефлекторної збудливості з порушенням нічного сну. Призначене медикаментозне лікування;

2)наказом Служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області № 20 від 26.04.2019р., відповідно до якого ОСОБА_3 поставлена на облік дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах (психологічне насильство з боку батька).

3)висновком експерта №24/19, складеного 20.05.2019р., відповідно до якого встановлено, що ситуація розставання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з її матір`ю ОСОБА_2 шляхом насильного відібрання (викрадення) дитини її батьком ОСОБА_1 була психотравмувальною для неї. Наслідками такого відібрання є: втрата матері на 52 дні була великим горем для ОСОБА_7 , яке призвело до пролонгованого стресу; після повернення до матері дитина має неврологічні ускладнення (відповідно до медичної документації) та порушення базової довіри, яка формується у дитини через встановлення емоційного контакту з матір`ю. Ситуація насильного відібрання дитини її батьком ОСОБА_1 є актом психологічного насилля.

Вказані документи є чинними, ніким не оскаржені, а також у розумінні цивільного процесуального законодавства є належними та допустимими доказами, які встановлюють факт психологічного насильства, вчиненого ОСОБА_1 щодо малолітньої ОСОБА_7 .

Щодо апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення підлягає зміні в частині мотивування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 травня 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 квітня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк