Справа № 161/9034/20 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/356/21 Категорія: 72 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Данилюк В. А., Матвійчук Л. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав, збільшення розміру аліментів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що 07 жовтня 2006 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей - дочок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 29 січня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживають разом із матір`ю та знаходяться на її утриманні.

Також позивач зазначала, що 25 лютого 2014 року Маневицькою районною державною адміністрацією Волинської області відповідачу за його заявою встановлено порядок побачень з малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щотижня з 13.00 год. п`ятниці по 18.00 год. неділі. Однак, дане рішення державного органу ОСОБА_3 не виконує упродовж тривалого часу, жодної участі у вихованні дітей він не бере, не цікавиться їх життям, з ними не спілкується. Все необхідне для життя дітей забезпечується нею, вона ж займається їх вихованням і розвитком.

Крім того, позивач вказувала, що у зв`язку із незабезпеченням відповідачем матеріальних потреб дітей, вона зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу, про стягнення з ОСОБА_3 аліментів і її заява була задоволена судом. Після чого, за її позовом рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року, яке судом апеляційної інстанції залишено без змін, розмір стягуваних аліментів було збільшено до 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Однак, стягуваних коштів, які відповідач сплачує несвоєчасно, для належного забезпечення дітей є недостатньо.

Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав щодо дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , збільшити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.11.2018 року у справі № 161/8507/18, та стягувати з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання двох дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до досягнення ними повноліття та стягнути з відповідача на свою корить судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітніх дітей - дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Змінено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 на утримання дітей. Ухвалено з моменту набранням рішенням законної сили, стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , у частині позбавлення його батьківських прав, просив оскаржуване рішення скасувати як незаконне, прийняте з порушенням норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом не були взяті до уваги ті обставини, що позивач повторно одружилась із громадянином іншої держави і має намір разом із дітьми змінити місце проживання, виїхати за межі України. Крім того, на думку відповідача, суд безпідставно зробив висновок, про те, що він свідомо ухиляється від участі у вихованні дітей та від виконання своїх батьківських обов`язків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду обґрунтованим, прийнятим з дотриманням вимог чинного законодавства, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

В іншій частині рішення суду ніким не оскаржується і апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 тривалий час з дітьми не зустрічається і не спілкується, не цікавиться їх життям та навчанням, і як наслідок ним було втрачено психологічний та духовний контакт з ними. Також, суд вважав, що позбавлення батьківських прав відповідача цілком відповідає інтересам дітей.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Встановлено, і це підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , що 07 жовтня 2006 року сторони судового спору ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) зареєстрували шлюб між собою (т. 1, а.с. 9).

Під час шлюбу у них народилося двоє дітей - дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 10-11).

23 січня 2014 року Маневицьким районним судом Волинської області було видано судовий наказ, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) вирішено стягувати аліменти на утримання дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину щомісячно, починаючи з 12 січня 2014 року та до досягнення ними повноліття (т. 1, а.с. 13).

Рішенням цього ж суду від 29 січня 2014 року, яке набрало законної сили 10 лютого 2014 року, шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а.с. 12).

Згідно розпорядження Маневицької районної державної адміністрації Волинської області № 62 «Про встановлення порядку побачень батька з дітьми» від 25 лютого 2014 року за заявою відповідача ОСОБА_3 , йому встановлено порядок побачень з малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щотижня з 13.00 год. п`ятниці по 18.00 год. неділі (т. 1, а.с. 14).

Крім того встановлено, що ОСОБА_1 вже зверталась з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, які стягуються на дітей, однак, рішенням Маневицього районного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановами Волинського апеляційного та Верховного судів, у позбавленні ОСОБА_3 батьківських прав було відмовлено та збільшено розмір аліментів на дітей з 30 % до 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (т. 1 а.с. 18-21, 171-175; т. 2 а.с. 5-9).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Луцьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Волинській області, позивач ОСОБА_1 20 грудня 2019 року повторно зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Польща та змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 25).

Відповідно до протоколів практикуючого психолога ОСОБА_13 від 28 та ІНФОРМАЦІЯ_3 дочки сторін спору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 емоційно прив`язані до мами, її нового чоловіка ОСОБА_14 та його дітей, бажають проживати у новій родині. Стосунки дітей з рідним батьком ОСОБА_3 складні, емоційний зв`язок між ними втрачений, діти не згадують його як члена сім`ї (т. 1 а.с. 46-48). Дані обставини також озвучила у судовому засіданні в суді першої інстанції у своїх поясненнях малолітня ОСОБА_8 .

З висновку служби у справах дітей Луцької міської ради № 202 від 12 жовтня 2020 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради слідує, що оскільки ОСОБА_3 з об`єктивних причин, періодичне проживання і робота за кордоном, не може в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки стосовно дітей, не має заборгованості зі сплати аліментів, не відмовляється від спілкування, виховання та допомоги дітям, то даний орган, діючи в інтересах дітей, вважає позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 недоцільним (т. 2 а.с. 13-15).

Наявними в матеріалах справи довідками виконкому Прилісненської сільської ради Маневицього району Волинської області від 7 серпня 2020 року № 2788, Маневицього районного відділу державної виконавчої служби від 10 листопада 2020 року № 15223 підтверджуються ті обставини, що неповнолітні діти сторін спору - дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані як члени сім`ї відповідача за місцем його проживання, і що станом на 11 листопада 2020 року у ОСОБА_3 відсутня заборгованість зі сплати аліментів на дітей (т. 2 а.с. 2, 11).

Як вбачається з характеристики, виданої виконкомом Прилісненської сільської ради Маневицього району Волинської області по місцю проживання відповідач ОСОБА_3 характеризується позитивно (т. 2 а.с. 4).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Сімейним кодексом України (далі - СК України) у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та допускається лише у виняткових випадках і тоді, коли змінити безвідповідальне ставлення батьків щодо виховання дітей, спілкування з ними неможливо, і лише за наявності виної поведінки таких батьків.

Враховуючи наведені норми матеріального права та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, і не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, тому підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, установлені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України відсутні.

Отже, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про задоволення позову, оскільки наявні у справі докази не дають достатніх підстав вважати, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей і заслуговує на позбавлення батьківських прав щодо них.

Крім того, на думку колегії суддів, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування, де з врахуванням взаємовідносин, що склалися між сторонами, інтересів дітей, вказано, що позбавлення батьківських прав є недоцільним.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що бажання позивача позбавити батьківських прав відповідача також пов`язане з його відмовою дати дозвіл на виїзд дітей на постійне місце проживання за кордон.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків і є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав відносно дітей є помилковим та не відповідає дійсним обставинам справи.

Тому, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, із-за невідповідності висновків суду обставинам справи і як наслідок неправильного застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат по сплаті судового збору скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав щодо малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді