Головуючий суду 1 інстанції - Чалий А.В.
Доповідач -Гаврилюк В.К.
Справа № 420/1104/19
Провадження № 22-ц/810/53/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаврилюка В.К.,

суддів: Карташова О.Ю., Луганської В.М.,

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 02 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Чалого А.В.,

за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, в обґрунтування заяви зазначив, що більше сорока років він володіє допоміжним приміщенням та свердловиною, що розташована на території недобудованої очисної каналізаційної споруди за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що за усною домовленістю з колишнім власником свердловини та допоміжного приміщення ОСОБА_3 він почав користуватися спірним майном. Наприкінці 1969 на початку 1970 років залишки очисної споруди були придбані ОСОБА_4 , після чого кілька разів перепродавалися, при цьому власники цієї споруди жодного разу не пред`являли позивачу будь-яких претензій щодо свердловини або допоміжного приміщення, оскільки він володіє цією нерухомістю на праві власності. У червні 2019 року відповідач ОСОБА_2 повідомив позивачу, що він є власником придбаного його батьком майна, у тому числі і свердловини, а тому має право розпоряджатися цим майном на власний розсуд. Посилаючись на те, що більше сорока років відкрито та добросовісно володіє водяною свердловиною та допоміжним приміщенням, позивач просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на допоміжне приміщення (розміром 1 м 95 см. на 2 м 30 см.) колишньої недобудованої очисної каналізаційної споруди за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 2243,79 грн. та на водяну свердловину, збудовану Курелехом, вартістю 2300,00 грн., а всього 4543,73 грн.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 02 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено повністю.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що позивач користувався водяною свердловиною та допоміжним приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 без належних правових підстав, оскільки спірні об`єкти не прийняті в експлуатацію, та крім того, знаходяться на земельній ділянці, на якій розташована нежитлова будівля, площею 262,2 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_2 , а тому суд вважав, що вказані обставини виключають можливість задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України, оскільки в його діях відсутня добросовісність володіння.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 02 грудня 2020 року та направити справу до іншого суду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, які мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що суд невірно зазначив в рішенні його позовні вимоги, неправильно встановив об`єм та склад спірних об`єктів, невірно зазначив адресу спірного майна, не врахувавши, надані ним уточнення.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції не врахував його доводи, стосовно того, що право на спірне майно не підлягає державній реєстрації та нотаріальному посвідченню, а також судом не зазначено у рішенні, в чому полягає недобросовісність володіння.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року роз`яснювалося право подати до Луганського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Копію ухвали Луганського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року про відкриття апеляційного провадження ОСОБА_2 отримав 13 лютого 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 238).

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про причини неявки, суд не повідомили, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце судового засідання у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач користувався водяною свердловиною та допоміжним приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 без належних правових підстав, оскільки спірні об`єкти не прийняті в експлуатацію, та крім того, знаходяться на земельній ділянці, на якій розташована нежитлова будівля, площею 262,2 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_2 , а тому вказані обставини виключають можливість задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Судом встановлено, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №174591859 від 22.07.2019 ОСОБА_2 з 22.04.2019 є власником нежитлової будівлі загальною площею 262,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності свідоцтво про право на спадщину №212, видане 22.04.2019 року приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Луганської області Куліковою Я.В.

Відповідно до вказаної інформаційної довідки, попередніми власниками нежитлової будівлі загальною площею 262,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 були ОСОБА_5 (згідно договору купівлі-продажу №1105, виданим 21.09.2012 року Новопсковською державною нотаріальною конторою Луганської області), ОСОБА_6 (відповідно до договору купівлі-продажу ВЕІ 150475 ВЕІ 150476 від 09.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу), Попова Валентина Павлівна (на підставі рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 02.10.2006 у справі №2-668/2006).

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 02.10.2006 визнано дійсним договір купівлі-продажу будівлі біологічної очисної споруди, розташованої в АДРЕСА_1 , укладений 25.12.1991 р. між ОСОБА_7 та Новопсковським комбінатом комунальних підприємств. Визнано за ОСОБА_8 право власності на будівлю біологічної очисної споруди, розташованої в АДРЕСА_1 .

З договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 21.09.2012 року вбачається, що ОСОБА_6 продав ОСОБА_5 нежитлову будівлю з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та складається з А-1 службової будівлі, а тамбур, розташованої на земельній ділянці площею 0,2800 га відведеної для особистого селянського господарства. Відповідно до змісту цього договору продавець свідчить, що, зокрема, від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення; до укладення цього договору будівля іншим особам не відчужена; щодо будівлі судові спори відсутні; самовільних переобладнань у будівлі не має; внаслідок продажу будівлі не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; будівля не надана в користування наймача (орендаря); обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо будівлі не має.

26 липня 2019 Новопсковська селищна рада надала ОСОБА_1 відповідь за №2220, згідно до якої селищна рада не володіє інформацією, щодо внесення водяної свердловини до технічного паспорту на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки №90 від 22.07.2019 року, виданою ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» Новопсковський район електричних мереж, станом на 22.07.2019 р. за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрований особовий рахунок НОМЕР_1 , який відкрито на абонента ОСОБА_1 з 03.06.2002 р., до вказаної довідки додана роздруківка особового рахунку за період з 2002 року.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18 зазначила таке.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, і об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Ураховуючи викладені вище обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують добросовісність користування позивачем ОСОБА_1 водяною свердловиною та допоміжним приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував його доводи, стосовно того, що право на спірне майно не підлягає державній реєстрації та нотаріальному посвідченню та не зазначив у рішенні, в чому полягає недобросовісність володіння є безпідставним з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, з 22 квітня 2019 року ОСОБА_2 є власником нежитлової будівлі загальною площею 262,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину №212, видане 22.04.2019 року приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Луганської області Куліковою Я.В. це підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №174591859 від 22.07.2019 року, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно до вказаної інформаційної довідки, попередніми власниками вищевказаної нежитлової будівлі були: ОСОБА_8 (на підставі рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 02.10.2006 у справі №2-668/2006); ОСОБА_6 , який придбав нерухомість у ОСОБА_8 відповідно до договору купівлі-продажу ВЕІ 150475 ВЕІ 150476 від 09.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу; Приколота Петро Анастасович, який придбав нерухомість у ОСОБА_6 згідно договору купівлі-пролажу №1105, виданим 21.09.2012 року Новопсковською державною нотаріальною конторою Луганської області.

В матеріалах справи містяться копії документів, які підтверджують перехід права власності на законних підставах на нежитлову будівлю загальною площею 262,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 від її першого власника - Новопсковського комбінату комунальних підприємств до її нинішнього власника ОСОБА_2 .

Відповідач по справі - ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 набув 22 квітня 2019 року на підставі свідоцтва про право на спадщину №212 від 22.04.2019 року, виданого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Луганської області Куліковою Я.В.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності с непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 714/432/18 провадження № 61-11384св19 Верховний суд зауважив, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю, строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, якаволодіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником; володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності.

За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451 /16-ц (провадження № 61 -8009св 18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61 -16648св 18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц, провадження № 61- 19156св 18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Ураховуючи викладені вище обставини, апеляційний суд вважає, що позивачу ОСОБА_1 завжди було відомо про те, хто був дійсним власником спірного нерухомого майна (він це зазначає у позовній заяві та в апеляційній скарзі), зважаючи на те, що у нежитлової будівлі загальною площею 262,2кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 завжди був власник, який на законних підставах володів нерухомістю та враховуючи, що відповідач по справі ОСОБА_2 не відмовляється від права власності на вказаний вище об`єкт нерухомого майна, яким володіє на законних підставах, а таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не вірно зазначив в рішенні його позовні вимоги, неправильно встановив об`єм та склад спірних об`єктів, невірно зазначив адресу спірного майна, не врахувавши, надані ним уточнення спростовуються матеріалами справи та не впливають на суть ухваленого рішення з підстав викладених вище.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 02 квітня 2021 року.

Головуючий В.К. Гаврилюк

Судді О.Ю. Карташов

В.М. Луганська