АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року

м. Чернівці

справа № 725/4816/19

провадження 822/250/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

секретар Паучек І.І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Пешотравневого районного суду м.Чернівці від 23 грудня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Федіна А.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, переведення прав та обов`язків покупця, визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Впродовж 2009 року ОСОБА_5 періодично позичала у ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 2000 грн., а в 2010 року з метою позичити у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1000 грн. вона погодилася на пропозицію останнього передати йому у власність належну їй частку у вище вказаній квартирі. В подальшому, 19 березня 2010 року ОСОБА_5 на підставі відповідного договору подарувала ОСОБА_3 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а останній в свою чергу 26 березня 2010 року подарував цю частку нерухомого майна ОСОБА_4 .

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 серпня 2013 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Вказаним рішенням встановлено, що договір дарування було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Зазначали, що фактично між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу належної їй частки квартири, оскільки ОСОБА_5 , будучи допитаною в якості свідка під час судового розгляду справи за її позовом про визнання правочину недійсним та витребування майна зазначала, що вона дійсно позичила у ОСОБА_3 близько 3000 грн. і останній вимагав повернення боргу шляхом передачі йому у власність належної їй частки квартири. Вказані обставини також підтверджуються поясненнями ОСОБА_3 , наданих працівникам поліції. При цьому, переважне право на придбання належної ОСОБА_5 частки квартири мала ОСОБА_2 як співвласник такої квартири, натомість вважають, що договір дарування був укладений саме з метою унеможливити придбання вказаної частки квартири, яка належала ОСОБА_5 ОСОБА_2

ОСОБА_2 з травня 2006 року постійно проживає у США та лише у травні 2019 року їй стало відомо про відчуження її тіткою - ОСОБА_5 належної їй частки квартири, при цьому вона як співвласник, у відповідності до вимог ст. 362 ЦК України, мала переважне право перед іншими особами на придбання такої частки. Натомістьь її не повідомляли про відчуження квартири, а тому вона була позбавлена можливості реалізувати гарантоване їй переважне право придбання частки квартири, що належала іншому співвласнику, таким чином вважає, що на неї слід перевести права та обов`язки покупця такої частки квартири.

Враховуючи те, що першочергове право ОСОБА_2 на придбання нерухомого майна порушено і вона бажає придбати дану частку, внести кошти за які була придбана частка на депозит суду, немає наміру в подальшому відчужувати квартиру, вважає, що договір дарування 1/2 ідеальної частки квартири будинку АДРЕСА_1 BMP № 738508 від 26 березня 2010 року слід визнати недійсним та скасувати право власності на вказану частку квартири за ОСОБА_4 як похідним від удаваного правочину - договору дарування від 19 березня 2010 pоку, що укладений з порушенням переважного права співвласника на купівлю частки квартири.

Просили суд визнати удаваним правочином - договір дарування 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 від 19 березня 2010 року укладений ОСОБА_5 та зареєстрований приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В. за №1220 і регулювати дані відносини за правилами, які застосовуються до договору купівлі-продажу;

перевести на ОСОБА_2 права та обов`язки покупця 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір дарування 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 ВМР №738508 від 26.03.2010 року, зареєстрований приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу запис в Реєстрі №763 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану частку за ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Пешотравневого районного суду м.Чернівці від 23 грудня 2020 року в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, переведення прав та обов`язків покупця, визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не доведено належними та допустимими доказами наявності наміру у ОСОБА_5 саме на продаж належної їй частки квартири, зокрема пошук покупців з метою отримання прибутку внаслідок відчуження вказаної частки у нерухомому майні.

Також суд вказав, що не підлягають задоволенню решта вимог позивачів, які є похідними від вирішення питання про удаваність договору дарування від 19 березня 2010 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Вказує на те, що судом першої інстанції не з`ясовано вартість об`єкту нерухомості, дарування половини якого є предметом спору.

Посилається на те, що рішенням Першотварневого районного суду м.Чернівці від 19 серпня 2013 року було встановлено, що укладення договору дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з метою приховання іншого правочину.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було застосовано закон щодо захисту інтересів співвласника житла - позивачки ОСОБА_2 , оскільки жодних доказів відмови співвласниці ОСОБА_2 від належної їй частки в майні, як підстави для подальшого відчуження спірного майна, суду не надано.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом встановлено, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 квітня 2001 року, власником іншої частки квартири в розмірі 1/2 є ОСОБА_2 , відповідно до копії договору купівлі-продажу від 11 квітня 2003 року (а/с 15, 16).

19 березня 2010 року ОСОБА_5 подарувала свою частку в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , уклавши відповідний нотаріально посвідчений договір, а ОСОБА_3 в свою чергу 26 березня 2010 подарував вказану частку квартири ОСОБА_4 (а/с 73, 93 ц/с №725/210/13-ц).

У січні 2013 року ОСОБА_5 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 19 березня 2010 року, з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, а також про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19 серпня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2013 року, в задоволенні вказаного позову було відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_5 померла, що підтверджується актовим записом про смерть №2015.

Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14 липня 2020 року в якості її правонаступника залучено ОСОБА_1 , якому роз`яснено, що усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Судом також встановлено, що з 2006 року ОСОБА_2 проживає в Сполучених Штатах Америки (а/с 10-14).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2010 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарувала ОСОБА_3 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

На підтвердження платності договору дарування від 19 березня 2010 року позивачі посилалися на те, що ОСОБА_5 позичала у ОСОБА_3 , протягом 2010 року, грошові кошти в розмірі 3000 грн. та в рахунок повернення боргу відчужила на його користь належну їй частку в квартирі.

Однак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені обставини не можуть бути доказом, який підтверджує удаваність договору дарування від 19 березня 2010 року, оскільки такі грошові кошти є істотною умовою іншого договору, а саме договору позики та відповідно відносини, що виникли між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з приводу позичених нею коштів не можуть регулюватись нормами, які застосовуються до договорів купівлі-продажу.

Інших доказів на підтвердження платності договору дарування від 19 березня 2010 року позивачами надано не було.

Також позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спрямованості волі сторін правочину на укладення договору купівлі-продажу Ѕ частки квартири, тобто відсутності у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин.

Отже, доводи позивачів про підтвердження факту приховування сторонами договору дарування від 19 березня 2010 року укладення договору купівлі-продажу є припущенням.

Що стосується інших позовних вимог, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що ці вимоги позивачів є похідними від вирішення питання про удаваність договору дарування від 19 березня 2010 року.

Посилання апелянта на те, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19 серпня 2013 року було встановлено, що укладення договору дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з метою приховання іншого правочину, є необгрунтованим.

Предметом позову у справі 725/210/13 було визнання оспорюваного правочину від 12 березня 2010 року недійсними з підстав, передбачених у статті 233 ЦК України. Як зазначено в рішенні Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19 серпня 2013 року, що можна зробити висновок про те, що договір дарування було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Проте з такими позовними вимогами позивачка не зверталась.

Таким чином, у рішенні Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19 серпня 2013 року, суд першої інстанції не міг встановити, що спірний договір було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з метою приховання іншого правочину, оскільки це не було предметом розгляду у вказаній справі №725/210/13.

Також є безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що договором дарування було порушене право ОСОБА_2 на переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності, передбачене ст.362 ЦК України.

Згідно положень ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Вимог щодо переважного права покупця позивачем не заявлено.

Переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільні власності, з`являється у співвласника тільки тоді коли мова йде про продаж майна, в даній же справі встановлено, що 1/2 частки квартири була не продана, а подарована, відповідно до договору дарування від 19 березня 2010 року. На зазначені правовідносини положення ст.362 ЦК України не поширюються.

Будь-яких інших доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пешотравневого районного суду м.Чернівці від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 01 квітня 2021 року.

Головуючий М.І. Кулянда

судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна