Справа № 203/518/21
01 квітня 2021 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:
головуючого-судді - Казака С.Ю.
при секретарі - Биченоквій Г.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2006 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідачка з 12.02.2005 року перебувала у шлюбі з її сином ОСОБА_3 та 11.07.2006 року син з невісткою за її згоди зареєстрували своє місце проживання в квартирі. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.10.2018 року по справі №203/2876/18 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати в квартирі, а відповідачка стала проживати разом зі своїм батьком за адресою: АДРЕСА_2 . Останній було запропоновано добровільно знятись з реєстрації в квартирі, однак остання відмовилась. Посилаючись на те, що відповідачка з серпня 2018 року в квартирі не мешкає, комунальні послуги не сплачує, участі у витратах на утримання житла не приймає, з реєстрації в добровільно порядку не знялась, позивачка просила суд усунути їй перешкоди в користуванні належною на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування останньою.
Ухвалою від 10.02.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
В призначені судові засідання позивачка не з`явилась. В позовній заяві просила розглядати справу без її участі.
Відповідачка за судовими повістками-повідомленням до суду повторно не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзиву на позов не надала.
Суд враховує, що справу було призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін та їх явка обов`язковою не визнавалась. Відповідачка була обізнана про наявність в провадженні суду розглядаємої цивільної справи та 19.02.2021 року в повному обсязі ознайомилась із матеріалами останньої.
Таким чином, враховуючи клопотання позивачки про розгляд справи за її відсутності, повторну неявку відповідачки та не надання нею відзиву на позов, суд у відповідності до положень ст.ст.211,223,247,280,281 ЦПК України вважає за можливе провести подальший розгляд справи в заочному порядку, за відсутності сторін та за наявними у справі матеріалами, а також без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Перевіривши доводи позовної заяви та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2006 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
Згідно довідки №183 від 15.01.2021 року у вказаній квартирі значаться зареєстрованими позивачка, її син ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 та невістка ОСОБА_2 .
Також з матеріалів справи вбачається, що син позивачки ОСОБА_3 з 12.02.2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який було розірвано за рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.10.2018 року у цивільній справі №203/2876/18.
Згідно акту про не проживання від 12.01.2021 року, складеного за участі мешканців квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , підписаного останніми та засвідченого головою ЖБК №22 «Восток-3», зафіксовано, що ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_5 вказаного будинку не проживає на протязі більше 2-х років.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачка письмово зверталась до відповідачки з приводу зняття останньої з реєстрації в квартирі. Відповідний лист було отримано відповідачкою особисто 09.12.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Проте, вказане звернення було залишено без реагування.
За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині ст.1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Разом з тим у ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
Частинами 1,4 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу.
В свою чергу, відповідно до ч.ч.1,2 ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Аналогічну норму містить також ч.1 ст.405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Судом встановлено та не спростовано відповідачкою, що позивачка є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 .
Відповідачка після реєстрації 12.02.2005 року шлюбу із сином позивачки та за згоди останньої була зареєстрована у даній квартирі.
Після розірвання шлюбу із сином позивачки 02.10.2018 року, відповідачка залишила вказане житло на мешкає за іншою адресою, спільного господарства із позивачкою не веде, участі в утриманні квартири не приймає, комунальні послуги не сплачує. Жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було.
В добровільному порядку відповідачка з реєстрації в квартирі не знялась та в зв`язку з наявністю такої реєстрації у позивачки виникають труднощі, зокрема, зі сплатою комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, з огляду на що, обмежуються права позивачки, як власника, на мирне володіння її майном у розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
З урахуванням наведених обставин та положень законодавства, зокрема, відповідно до ст.391 ЦК України, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі, визнавши відповідачку такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 908 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.64,156 ЖК України, ст.ст.15,16,319,321391 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,211,223,247,258,259,263-268,280,281 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрована: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрована: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 908 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повне рішення складено 01 квітня 2021 року.
Суддя С.Ю.Казак