Справа № 344/1136/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/157/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Пацаган В.В.

за участю апелянта ОСОБА_1 , представника органу опіки та піклування Дутчак І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 , ОСОБА_9 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа на стороні відповідачів Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Пастернак І.А. 23 жовтня 2020 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,повний текст якого складено 30 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У січні 2015 року ОСОБА_2 подано позов до ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_9 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа на стороні відповідачів Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом за правом представлення від 15.01.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №1-1 вона, ОСОБА_2 , є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 22,52 кв.м., загальною площею 42,02 кв.м.

14 травня 2007 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я відповідачки ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим №4-1007 на квартиру за цією адресою, яка 20.06.2007 року вселилась в квартиру та зареєструвала місце проживання свого сина ОСОБА_5 , невістки ОСОБА_1 , неповнолітніх онуків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , онуки ОСОБА_9 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.04.2013 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 14.05.2007 року на ім`я ОСОБА_3 як таке, що видане на підставі заповіту, який рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.11.2012 року визнано недійсним. Тому подальше проживання відповідачів в спірній квартирі є незаконним та порушує її права у здійсненні нею права власності. Однак, незважаючи на дану обставину, відповідачі і надалі продовжують користуватися чужою квартирою.

Просила виселити ОСОБА_3 разом із членами її сім`ї з квартири по АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення (а.с.1-4, том.1).

12 жовтня 2017 року ОСОБА_2 подано доповнення до позовної заяви, у якій позивач вказувала, що діти і внуки ОСОБА_3 , які зареєстровані у спірній квартирі, з 20.06.2007 року і по даний час не проживають за місцем реєстрації. Крім того квартира знаходиться у занедбаному стані, з 03.08.2017 року відключено електроенергію за борг у сумі 2429,32 грн, немає води, каналізації, газу, що свідчить про відсутність умов для проживання неповнолітніх дітей (а.с.195-196, том.1).

У доповненні до позовної заяви, поданому 14.06.2019 року, позивач вказує, що протиправними діями відповідача їй спричинена моральна шкода, яка полягає у створенні незручностей членам її сім`ї, що проживають у квартирі, площею недостатньою для належного проживання, перебуванні у стресовому стані, витратах часу і коштів через тривалий розгляд судової справи. Моральну шкоду оцінює у розмірі 100 000 грн (а.с.92-93, том.2).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житла. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243, 60 грн судового збору (а.с.218-222, том.2).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд неправильно визначив зміст правовідносин, помилково застосував до спірних правовідносин ст.156 ЖК України, ч.3 ст.116 ЖК України, не врахувавши положення Закону України «Про охорону дитинства» (ч.2 ст.18), Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (ст.8), а також рішення Європейського суду з прав людини від 18.11.2014 року «Прокопович проти Росії» (п.36).

Вказує, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.11.2014 року скасовано державну реєстрацію права на об`єкт нерухомого майна (спірну квартиру), проведену на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 14.05.2007 року, на її ім`я. Однак рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.01.2015 року вказане рішення суду скасовано та ухвалено нове про відмову в позові. Тобто, на час розгляду справи вказане майно зареєстровано за ОСОБА_3 .

Суд дійшов помилкового висновку про те, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками, оскільки користування будинком неповнолітніх осіб не може створювати перешкоди в праві володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Задовольняючи позов, суд не надав належної оцінки тому, що неповнолітні діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання. Члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ч.2 ст.18 «Про охорону дитинства»).

Щодо посилання у судому рішенні на заяву органу опіки та піклування від 23.10.2020 року, відповідно до якої встановлено, що факт проживання дітей у спірному житлі працівникам служби у справах дітей підтвердити не вдалося, апелянт вважає, що сам по собі факт непроживання дітей у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для їх виселення із зазначеного житла, а належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано.

Суд не встановив обставин, за яких діти набули права користування спірною квартирою, не встановив, чи є в них інше житло, проігнорував рекомендацію органу опіки та піклування щодо необхідності вирішення спору в інтересах дітей. Оцінюючи поважність причин відсутності їй у спірній квартирі, не звернув уваги на наявність судового спору між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою, хоча з`ясування цього питання має важливе значення для правильного вирішення спору.

Зауважує, що в спірному житлі зареєстрована з 2008 року, а неповнолітні діти: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 із серпня 2007 року, малолітній син Остап з жовтня 2014 року, тому суду слід врахувати, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини. Виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Слід також врахувати, що розгляд справи у суді першої інстанції закінчено за відсутності всіх відповідачів та їхнього представника, без належного повідомлення про день та час розгляду справи. Крім того, виселення без надання іншого житлового приміщення п`яти неповнолітніх дітей та малолітніх дітей під час всесвітньої пандемії інфекційної хвороби та при введенні карантинних заходів у м. Івано-Франківську та у холодну пору є недопустимим.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити (а.с.232-236, том.2).

Іншими учасниками рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2020 року не оскаржено.

Заперечивши доводи апеляційної скарги, представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що судом при вирішенні даного спору дотримано норм матеріального та процесуального права, обставини справи з`ясовано в повному обсязі, а тому апеляційна скарга є безпідставною.

Судом не порушено права дітей, оскільки було доведено той факт, що діти ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають зі своїми батьками за адресою АДРЕСА_3 , про що свідчить довідка Івано-Франківської ЗОШ І-ІІІ №28 від 19.02.2016 року. ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на той час проживав зі своїми батьками за цією ж адресою.

Доведено той факт, що ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживають з батьками за адресою АДРЕСА_4 згідно довідки, виданої Хриплинською загальноосвітньою школою І-ІІ ст. Крім того, в цій квартирі проживати неможливо по причині відсутності умов для проживання (газу, світла та води), що підтверджено показаннями свідків та самої позивачки у судовому засіданні. Не вдалося встановити факт проживання дітей у спірній квартирі і представникам органу опіки та піклування.

Також між сторонами не укладено договорів оренди та не досягнуто жодних у домовленостей на проживання у спірній квартирі.

Після ухвалення рішення судом ОСОБА_2 зняла з реєстрації всіх зареєстрованих квартирі та 10 грудня 2020 року продала спірну квартиру.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін (а.с.15-17, том 3).

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилися позивачка ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за його відсутності.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 , представника органу опіки та піклування Дутчак І.В., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 14 травня 2007 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 12.03.2006 року за №4-496, спадкова справа №492/2006, зареєстровано в реєстрі №4-1007 на квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 112 т.1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.08.2012 року визнано недійсним заповіт ОСОБА_18 від 20.03.2006 року, посвідчений державним нотаріусом Андрусяк К.Ф., реєстровий №4-496, яке рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.11.2012 року в цій частині залишено без змін. Дане рішення набрало законної сили (а.с.115-119 том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.04.2013 року, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 12.03.2006 року за реєстровим №4-496, що видане 14.05.2007 року за реєстровим №4-1007, на квартиру АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_3 . Рішення набрало законної сили 21.06.2013 року (а.с.8-9 том.1).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.03.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду від 17.04.2013 року змінено в частині стягнення судових витрат. В інші частині рішення першої інстанції залишено без змін (а.с.10-12 том 1). Та ухвалою ВСС України від 16.04.2014 року касаційне провадження за скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.12.2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, закрито. Касаційну скаргу повернуто скаржнику (а.с. 13,14 том1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом за правом представлення від 15.01.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №1-1, спадкоємцем у цьому свідоцтві майна ОСОБА_18 , 1924 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , є її племінниця ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_5 , житловою площею 22,52 кв.м., загальною площею 42,02 кв.м., що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 5,6 том1).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32244064 від 15.01.2015 року встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_5 , житловою площею 22,52 кв.м. розмір частки 1/1 (а.с.7 том 1).

У листі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Управління освіти і науки від 21.01.2016 за №02-5/213 міститься інформація, що неповнолітні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчаються в Івано-Франківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №28. Неповнолітня ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , навчається у дошкільній групі організованій для підготовки дітей до школи, в Хриплинській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів. Неповнолітній ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований в дошкільних навчальних закладах м. Івано-Франківська (а.с.205 том 1).

Згідно довідки, виданої Івано-Франківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №28 від 19.02.2016 року, неповнолітні ОСОБА_14 та ОСОБА_7 дійсно навчаються в Івано-Франківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №28. Зі слів класного керівника тимчасово проживають в АДРЕСА_3 (а.с.203 т.1).

Інформація Хриплинської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів від 25.02.2016 року №01 свідчить про те, що неповнолітня ОСОБА_16 навчається у дошкільній групі організованій для підготовки дітей до школи, в Хриплинській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів і проживає з батьками за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 206 т.1).

Крім того, представником Органу опіки та піклування 23.10.2020 року подано заяву, відповідно до якої факт проживання дітей у спірному житлі працівникам служби у справах дітей підтвердити не вдалося. На час обстеження житла двері в приміщення були зачинені (а.с.24 т.2).

Задовольняючи позов, суд виходив з положень ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст. ст. 3, 13, 16, 23,29,317, 319,383, 280, 1166,1167 ЦК України, ст.160 СК України, встановивши, що позивачка є власником спірної квартири, відповідачка проживала в домоволодінні зі згоди попереднього власника (тітки позивачки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 ), реєстрація місця проживання відповідачів проведена після встановлення в судовому порядку відсутності прав відповідачки на нерухоме майно, дійшов висновку, що право членів сім`ї власника квартири на користування цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; користування будинком неповнолітніми особами не може створювати перешкоди власникові в праві володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд; інтереси дітей даним рішенням не порушуватимуться з огляду на те, що вони у вказаній квартирі не проживають, а залишення їх зареєстрованими в спірній квартирі суперечитиме ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України. При цьому суд зазначив, що за відсутності у відповідачки ОСОБА_3 прав на квартиру, відсутні права користування цією квартирою у членів її сім`ї, тому виселення відповідачів не призводить до звуження чи обмеження будь-яких прав цих осіб на користування чужим майном.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За змістом ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В силу положень частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (частина перша статті 33 Конституції України).

Положення ст.ст. 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Користування квартирою неповнолітніми особами не може створювати перешкоди власникові в праві володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): 1) письмову заяву; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору; 4) документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; 5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Документами, що підтверджують право на проживання в житлі відповідно до вимог п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених на виконання Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207, є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_5 , розмір частки 1/1, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32244064 від 15.01.2015 року та підтверджується дослідженими у суді доказами.

В будинку, окрім неї, зареєстровані ОСОБА_3 (відповідачка), ОСОБА_5 (син відповідачки), ОСОБА_1 (невістка відповідачки), ОСОБА_6 (онука відповідачки), ОСОБА_7 (онука відповідачки), ОСОБА_8 (онук відповідачки), а також онука відповідачки ОСОБА_9 та її неповнолітні діти ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Відповідачка ОСОБА_3 проживала в домоволодінні за адресою по АДРЕСА_2 зі згоди попереднього власника ОСОБА_18 , тітки позивачки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 . На час набуття відповідачкою ОСОБА_3 права власності на домоволодіння шляхом оформлення своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_18 , відповідачка не була членом її сім`ї в розумінні ст. 156 ЖК України.

Підставою для реєстрації ОСОБА_3 та членів її родини в будинку по АДРЕСА_2 було свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.05.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-1007.

Однак, рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.04.2013 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 12.03.2006 року за реєстровим №4-496, що видане 14.05.2007 року за реєстровим №4-1007 на квартиру АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_3 . Рішення набрало законної сили 21.06.2013 року (а.с.8-9 т.1).

Перевіряючи обставини проживання неповнолітніх дітей у спірному житловому приміщенні, суд виходить з такого.

Виселення є категорією житлового законодавства, і тому при розгляді справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Спеціальним законодавчим актом в таких правовідносинах є ЖК України, тоді як ст. 391 ЦК України є нормою загальної дії.

Хоча держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей») але разом з тим права дітей є похідними від права батьків (або одного з них).

Реєстрація місця проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 була проведена у період з 20.06.2007 року по 18.10.2014 року.

Оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.04.2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке набрало законної сили, встановлено відсутність прав ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно (квартиру), а в усіх членів сім`ї ОСОБА_3 , зареєстрованих у квартирі, виникало лише похідне право на користування квартирою, яке залежало від права власності на квартиру ОСОБА_3 , тому після втрати нею такого права автоматично втратили право користування квартирою і члени її сім`ї, як повнолітні, так і неповнолітні і малолітні.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про виселенні усіх осіб, які не мають права на користування житлом, але їх місце проживання зареєстроване, із квартири.

Згідно інформації, наданої закладами освіти, неповнолітні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчаються в Івано-Франківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №28. Діти проживають в АДРЕСА_3 .

Малолітня ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , навчається у дошкільній групі організованій для підготовки дітей до школи, в Хриплинській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів і проживає з батьками за адресою АДРЕСА_4 .

Малолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований в дошкільних навчальних закладах м. Івано-Франківська.

При цьому суд також враховує, що представником Органу опіки та піклування м. Івано-Франківська 23.10.2020 року подано заяву, відповідно до якої не встановлено факт проживання дітей у спірному житлі працівникам служби у справах дітей.

Що стосується ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , то на день прийняття рішення йому виповнилось 19 років і 10 місяців, а отже він є повнолітньою особою.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що інтереси дітей виселенням не порушуються настільки суттєво аж до фізичного виселення, оскільки вони фактично у спірній квартирі не проживають. Залишення неповнолітніх дітей зареєстрованими в спірній квартирі суперечитиме ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України.

Вказане вище свідчить, що суд при вирішенні питання про виселення усіх відповідачів встановив, що таке виселення здійснюється на підставі закону з метою захисту права власності на квартиру позивачки, і таке втручання у право на житло є пропорційним, оскільки ОСОБА_3 не має права на це житлове приміщення, а інші відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду, оскільки суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За відсутності у відповідачки ОСОБА_3 прав на спірне житлове приміщення, а відтак і за відсутності законних прав користування цим будинком у членів її сім`ї, виселення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 не призводить до звуження чи обмеження будь-яких прав цих осіб на користування чужим майном.

Встановивши факт реєстрації сторонніх осіб у квартирі позивача, суд дійшов правильного висновку про їх виселення, оскільки ця обставина є прямою перешкодою позивачу, як власнику квартири, у здійсненні права власності.

З урахуванням конкретних фактичних обставин цієї справи, вжитий судом спосіб захисту порушених прав позивача є достатньо ефективними, а інші відповідачі, крім ОСОБА_1 , про виселення яких суд ухвалив рішення, рішення суду не оскаржують.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши баланс прав та інтересів сторін спору, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для виселення відповідачки ОСОБА_1 разом із її дітьми із спірної квартири, єдиним власником якої є позивачка, яка вправі користуватися й розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що на час розгляду справи вказане майно зареєстровано за ОСОБА_3 , то цей факт спростовується відомостями із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, сформованого 15.01.2015 року, згідно яких спірна квартира належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 15.01.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори. Таким чином, жодного відношення скасоване рішення суду до підстав реєстрації прав не має і доводи апелянта про з цього приводу не заслуговують на увагу.

Щодо посилання апелянта на те, що суд в порушення норм процесуального права розгляну справу без участі відповідачів та їх представника, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що місцевим судом в ході розгляду справи вживались заходи щодо належного повідомлення відповідачів про судові засідання, зокрема шляхом направлення рекомендованих повідомлень на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві та самими відповідачами у поданих заявах про відкладення судового розгляду, що свідчить про їх обізнаність щодо розгляду судом цієї справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2020 року - без зміни.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В.Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.