Постанова

Іменем України

30 березня 2021 року

м. Київ

справа № 725/5266/18

провадження № 61-6304св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Другий відділ Державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, ОСОБА_3 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кукутя Віталія Йосиповича на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2020 року у складі судді Лисака І.Н.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Другий відділ Державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про визнання об`єктом права спільної власності та визнання права власності, посилаючись на те, що 22 березня 2001 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони домовилися об`єднати свої зусилля, знання та кошти для будівництва і подальшої експлуатації будівлі кафе в комплексі з магазином та автомобільною мийкою по АДРЕСА_1 . Згідно з пунктами 4 та 5 вказаного договору сторони зобов`язалися фінансувати будівництво в рівних частках та спільно витратити на будівництво грошові кошти в сумі 360 000 доларів США, тобто по 180 000 доларів США кожен. В період з 22 березня 2001 року по 06 січня 2004 року вона виконала умови договору та внесла у спільну діяльність для фінансування будівництва кошти в сумі 310 000 доларів США. В подальшому, за заявою ОСОБА_2 31 серпня 2010 року Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації було здійснено реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, а саме будівлю кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомобільною мийкою по АДРЕСА_1 , готовністю 61 %. ОСОБА_2 приховав факт створення майна на умовах спільної власності та належність його двом особам, чим порушив її право на частку, яка відповідає її вкладу. Крім того, незважаючи на те, що за умовами договору про спільну діяльність від 22 березня 2001 року сторони зобов`язалися фінансувати будівництво в рівних частках, вона внесла суму більшу ніж 50 %. Тому відповідно до пункту 7 договору розмір її частки у праві власності має визначатися пропорційно здійсненому фінансуванню. Відповідач взагалі не приймав участі у фінансуванні будівництва спільного майна та не сплатив жодних коштів для виконання договору про спільну діяльність, чим спричинив передбачені пунктом 8 договору умови та відповідні їм обставини, а саме створив загрозу для завершення будівництва. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати об`єктом права спільної власності її та ОСОБА_2 незавершене будівництво - будівлю кафе в комплексі з магазином з продажу запчастин та автомийкою по АДРЕСА_1 готовністю 61 %; визнати за нею право власності на вказаний об`єкт незавершеного будівництва.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, в якій просив залучити його до участі у справі як третю особу, посилаючись на те, що на виконанні в Другому відділі Державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області перебуває зведене виконавче провадження № 56325043, в якому він є стягувачем на підставі рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07 жовтня 2015 року у справі № 2-287/12, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 2 443 127 грн. У вказаному виконавчому провадженні державним виконавцем було складено акт опису і арешту майна, а саме об`єкта незавершеного будівництва - будівлі кафе в комплексі з магазином з продажу запчастин та автомийкою по АДРЕСА_1 . Тому рішення суду в цій справі може вплинути на його права та обов`язки.

Ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 13 березня 2019 року ОСОБА_4 залучено до участі у справі як третю особу.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов носить штучний характер, поданий з метою уникнення виконання рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07 жовтня 2015 року у справі № 2-287/12, яким з ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_5 стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 2 443 127 грн.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження № 49618470 з примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, тому відсутні підстави для висновку про зловживання ОСОБА_1 своїм правом. Крім того, наслідком подання позову зі штучним характером може бути залишення його без розгляду або повернення позовної заяви, що судом не було зроблено. Підставою для реєстрації 31 серпня 2010 року права власності на спірний об`єкт за відповідачем були: договір оренди землі, укладений 07 червня 2007 року; додатковий договір про оренду землі від 14 травня 2010 року; дозвіл на виконання будівельних робіт № 242/10 від 19 липня 2010 року, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області; рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 07 червня 2007 року та договір оренди землі, укладений на підставі рішення 16 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 27 квітня 2007 року № 302. При цьому апеляційний суд врахував, що на підтвердження обставин реального настання наслідків, передбачених договором від 22 березня 2001 року, позивач подала такі докази: розписки в період з 22 березня 2001 року по 06 січня 2004 року, за якими ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 310 000 доларів США (22 березня 2001 року - 30 000 доларів США; 30 травня 2001 року - 20 000 доларів США; 05 лютого 2002 року - 75 000 доларів США; 01 вересня 2003 року - 95 000 доларів США; 06 січня 2004 року - 90 000 доларів США), що були витрачені на виготовлення проектної документації та організацію будівництва спірного об`єкта; акт виконаних робіт від 01 червня 2001 року, за яким грошові кошти, отримані від ОСОБА_1 за розпискою від 22 березня 2001 року, були витрачені на виготовлення проектної та дозвільної документації, а також документації на земельну ділянку під будівництво; акт виконаних робіт від 05 грудня 2001 року, за яким грошові кошти, отримані від ОСОБА_1 за розпискою від 30 травня 2001 року, витрачені на виготовлення фундаменту (нульовий цикл); акт виконаних робіт від 31 грудня 2002 року, за яким грошові кошти, отримані від ОСОБА_1 за розпискою від 05 лютого 2002 року, витрачені на кладку стін першого та другого поверхів, облаштування їх перекриття; акт виконаних робіт від 30 грудня 2004 року, за яким грошові кошти, отримані від ОСОБА_1 за розписками від 01 вересня 2003 року та від 06 січня 2004 року, витрачені на встановлення даху, здійснення оздоблювальних робіт, виготовлення і встановлення вікон та дверей, встановлення підлоги, внутрішнє оздоблення стін та монтаж електропроводки. Акти виконаних робіт в період з 01 червня 2001 року по 30 грудня 2004 року можуть підтверджувати наявність станом на 30 грудня 2004 року незавершеного об`єкта нерухомості тільки в сукупності з іншими доказами - договором оренди земельної ділянки та дозвільними документами про початок будівельних робіт відповідно до встановлених норм, що і були підставою для реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем. Крім того, апеляційний суд вважав недоведеними посилання позивача про те, що відповідачем здійснено дії на виконання договору від 22 березня 2001 року (виконання покрівельних та оздоблювальних робіт, виготовлення та встановлення вікон і дверей, підлоги, внутрішнє оздоблення стін та монтаж електропроводки), оскільки рішення про надання земельної ділянки під це будівництво було прийнято лише у 2007 році. В цьому рішенні не зазначено про наявність будь-яких об`єктів незавершеного будівництва, а дозвіл на виконання будівельних робіт на наданій в оренду земельній ділянці був отриманий лише 19 липня 2010 року, що в сукупності з обставинами справи спростовує доводи позивача.

У вересні 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 подали до Верховного Суду касаційні скарги на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 квітня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 квітня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги до 1 409,60 грн, касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року в цій справі залишено без руху, встановлено строк - десять днів з дня вручення копії цієї ухвали ОСОБА_5 для усунення зазначених в ній недоліків касаційної скарги. Відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 квітня 2019 року. Роз`яснено ОСОБА_5 , що касаційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 квітня 2019 року вона має право подати лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року в цій справі.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 було встановлено, що оскаржуваним судовим рішенням апеляційного суду питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року - без змін.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що встановивши ненадання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала позовні вимоги, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позову. Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що цим судом неправильно застосовано норми матеріального та/або порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

04 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кукуть В. Й. звернувся до суду апеляційної інстанції із заявами про перегляд постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року за нововиявленими обставинами та про забезпечення позову, в яких зазначив про наявність підстав для перегляду судового рішення апеляційного суду за нововиявленими обставинами, якими є документи, додані до касаційної скарги ОСОБА_5 , а саме: витяг з рішення Виконкому Чернівецької міської ради від 24 листопада 1998 року № 569/16; архівна копія рішення Виконкому Чернівецької міської ради від 03 квітня 2001 року № 270/8; витяг пункту 23.2 рішення Чернівецької міськради від 27 квітня 2007 року № 302; копія робочого проекту автомийки і станції технічного обслуговування легкових автомобілів та вбудованого магазину супутніх товарів по АДРЕСА_1 ; копія дозволу на виконання будівельних робіт від 01 вересня 2003 року № 174; копія дозволу на виконання будівельних робіт від 19 липня 2010 року № 242/10.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2020 року заяви залишено без розгляду.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що касаційна скарга ОСОБА_5 надійшла до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду 17 вересня 2019 року з додатками, на які посилається заявник як на нововиявлені обставини, та вказує про те, що про їх існування дізнався з касаційної скарги ОСОБА_5 . Копію ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2019 року про відкриття касаційного провадження в цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року разом з касаційною скаргою та додатками до неї ОСОБА_1 отримала 27 листопада 2019 року. Оскільки ОСОБА_1 та її представник Кукуть В. Й. 27 листопада 2019 року дізналася про існування письмових доказів, які вони вважають істотними для справи обставинами, то останнім днем на вчинення процесуальної дії, а саме подання заяви про перегляд постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року за нововиявленими обставинами було 27 грудня 2019 року. Тому заявник пропустив установлений пунктом 1 частини першої статті 424 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) тридцятиденний строк на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами і не заявляв клопотання про поновлення чи продовження цього строку.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

07 квітня 2020 року представника ОСОБА_1 - адвокат Кукуть В. Й. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кукуть В. Й. мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи і не звернув уваги на те, що з 07 вересня 2019 року ОСОБА_1 перебуває за межами України (в Італії) та нікого, крім свого представника, не уповноважувала представляти її інтереси, зокрема отримувати поштову кореспонденцію. Висновок апеляційного суду про те, що 27 листопада 2019 року ОСОБА_1 отримала касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року разом з додатками до неї, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки в повідомленні про вручення поштового відправлення розписалася невідома особа. Оскільки він ознайомився з матеріалами справи, зокрема з документами, доданими до касаційної скарги ОСОБА_5 лише 24 лютого 2020 року, то ним не пропущено встановлений пунктом 1 частини першої статті 424 ЦПК України тридцятиденний строк на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

06 травня 2020 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому послався на її необґрунтованість та зазначив, що адвокат Кукуть В. Й. готував касаційну скаргу для ОСОБА_5 та в нього були всі документи, на які він посилається в заяві про перегляд постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року за нововиявленими обставинами. Крім того, додані до касаційної скарги ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року документи, а саме: витяг з рішення Виконкому Чернівецької міської ради від 24 листопада 1998 року № 569/16; архівна копія рішення Виконкому Чернівецької міської ради від 03 квітня 2001 року № 270/8; витяг пункту 23.2 рішення Чернівецької міськради від 27 квітня 2007 року № 302; копія робочого проекту автомийки і станції технічного обслуговування легкових автомобілів та вбудованого магазину супутніх товарів по АДРЕСА_1 ; копія дозволу на виконання будівельних робіт від 01 вересня 2003 року № 174; копія дозволу на виконання будівельних робіт від 19 липня 2010 року № 242/10, які представник ОСОБА_1 - адвокат Кукуть В. Й. вважає нововиявленими обставинами, не несуть інформації та не доказують наявності договору про спільну діяльність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

18 травня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кукуть В. Й. подав до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги, в яких просив скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 08 квітня 2020 року № 0.184-11096/0/15-20-Вих підтверджено, що в період з 01 січня 2019 року до 08 квітня 2019 року ОСОБА_1 перетнула державний кордон України двічі, а саме 07 серпня 2019 року на в`їзд до України та 06 вересня 2019 року на виїзд з України. Наведене вказує на те, що ОСОБА_1 була відсутня в Україні на час отримання копії ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2019 року та касаційної скарги ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року разом з додатками до неї. У зв`язку з обставинами, які пов`язані з пандемією коронавірусу, йому не вдалося вчасно отримати від Державної прикордонної служби України відомості про перетин ОСОБА_1 кордону України в період 2019-2020 років.

Згідно з частиною першою статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Відповідно до частин першої, другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Як зазначено вище, представник ОСОБА_1 - адвокат Кукуть В. Й. подав касаційну скаргу 07 квітня 2020 року.

Разом з тим 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Відповідно до підпункту 3 пункту 12 цього Закону у Цивільному процесуальному кодексі України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436): розділ ХІІ «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2020 року № 255 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» установлено з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 291 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 цифри і слово «24 квітня» замінено цифрами і словом «11 травня».

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року № 343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 цифри і слово «11 травня» замінено цифрами і словом «22 травня».

Враховуючи викладене, доповнення до касаційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Кукуть В. Й. подав до Верховного Суду у встановлений законом строк, з урахуванням продовження процесуальних строків Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» на строк дії карантину.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 10 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Першотравневого районного суду міста Чернівці.

07 травня 2020 року справа № 725/5266/18 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У вересні 2019 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 квітня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року, до якої додала документи, на які посилається заявник як на нововиявлені обставини та вказує про те, що про їх існування йому стало відомо з касаційної скарги ОСОБА_5 .

Відповідно до частини сьомої статті 394 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року, за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суддя-доповідач постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування матеріалів справи. Вказана ухвала надсилається скаржнику та учасникам справи, яким додаються копії касаційної скарги та доданих до неї документів.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року.

На виконання вимог частини сьомої статті 394 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року, вищевказана ухвала разом з касаційною скаргою та доданими до неї документами на 37 аркушах була направлена учасникам справи, зокрема ОСОБА_1

27 листопада 2019 року ОСОБА_1 отримала копію ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2019 року та касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року з доданими до неї документами на 37 аркушах, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно з частиною першою статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

04 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кукуть В. Й. звернувся до суду апеляційної інстанції із заявами про перегляд постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року за нововиявленими обставинами та про забезпечення позову, в яких зазначив про наявність підстав для перегляду судового рішення апеляційного суду за нововиявленими обставинами, якими є документи, додані до касаційної скарги ОСОБА_5 .

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.

Згідно з частиною першою, пунктом 6 частини третьої статті 426 ЦПК України заяви про перегляд судових рішень суду за нововиявленими або виключними обставинами за формою і змістом повинні відповідати вимогам цього Кодексу щодо оформлення заяв до суду першої інстанції. У разі пропуску строку на подання заяви до неї додається клопотання про його поновлення.

Відповідно до статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

За змістом статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За правилами статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що представник ОСОБА_1 - адвокат Кукуть В. Й. пропустив встановлений пунктом 1 частини першої статті 424 ЦПК України тридцятиденний строк на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами і не заявляв клопотання про поновлення цього строку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про залишення без розгляду вказаної заяви та доданої до неї заяви про забезпечення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 з 07 вересня 2019 року перебуває за межами України (в Італії) та нікого, крім свого представника, не уповноважувала представляти її інтереси, зокрема отримувати поштову кореспонденцію спростовуються рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке містить відмітку служби поштового зв`язку про його вручення не особисто ОСОБА_1 , а її представнику за довіреністю.

Матеріали справи не містять доказів, які б вказували на факт підробки вищевказаного рекомендованого повідомленням про вручення поштового відправлення або його вручення неуповноваженій особі. Тому аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримувала касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року разом з додатками до неї, а в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення 27 листопада 2019 року розписалася невідома особа, є неспроможними.

Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Кукуть В. Й. на те, що ОСОБА_1 була відсутня в Україні на час отримання копії ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2019 року та касаційної скарги ОСОБА_5 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року разом з додатками до неї, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки ОСОБА_1 була обізнана про існування документів, які вона вважає істотними для справи обставинами, з часу вручення вказаних документів її представнику, а саме з 27 листопада 2019 року. Останнім днем для подання заяви про перегляд постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року за нововиявленими обставинами було 27 грудня 2019 року, однак із вказаною заявою представник ОСОБА_1 - адвокат Кукуть В. Й. звернувся до суду апеляційної інстанції лише 04 березня 2020 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кукутя Віталія Йосиповича залишити без задоволення.

Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко