Справа № 496/4939/18
Провадження № 2/496/114/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

Головуючого судді Дранікова С.М.

при секретарі Стрілець Ж.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя, а саме житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги позивач мотивує тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 19.11.1989 року по 17.02.2016 року. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, сторони побудували два житлових будинки. Обидва житлові будинки зареєстровані на ім`я відповідача. На теперішній час відповідач змінила замки у вказаних житлових будинках, і в позивача не має можливості проживати та користуватися своїм майном. Оскільки майно, а саме житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , були побудовані за спільні гроші та під час шлюбу, тому позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надавши до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність, в якій просили задовольнити позов в повному обсязі. В попередніх судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином про дату та час розгляду справи. Представником відповідача були подані до суду письмові пояснення щодо позову, відповідно до яких в задоволенні позову просив відмовити, оскільки позивачем при поданні позову не надані копії правовстановлюючих документів на спірне майно, не подавалися клопотання про призначення експертизи для визначення вартості майна. Стороною позивача не доведено, що вартість будинків, оформлених на відповідачку, є співмірними. Земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить відповідачу на підставі договору дарування, укладеного 16.11.2009 року з ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Гуменюком А.М., реєстровий №2305. В судовому засіданні 02.08.2019 року відповідач та її представник заперечення, викладенні у письмових поясненнях, підтримали, мотивуючи тим, що будівництво здійснювалось за кошти відповідача, земельну ділянку, на якій збудовані будинки також придбала відповідач.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.05.1990 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Виноградівської сільської ради Арцизького району Одеської області, актовий запис №17, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, який було розірвано на підставі рішення Арцизького районного суду Одеської області від 11.02.2016 року.

Земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного 16.11.2009 року з ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Гуменюком А.М., реєстровий №2305.

Житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 21.08.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №104826183 від 23.11.2017 року.

Житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 08.06.2010 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №104823370 від 23.11.2017 року.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами було побудовано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Суд не бере до уваги доводи відповідачки стосовно: не надання позивачем копій правовстановлюючих документів на спірне майно, оскільки майно оформлене на відповідача та вказані документи знаходяться у неї, також, право власності відповідачки на спірний будинок підтверджене дослідженими матеріалами справи; стосовно не подання клопотання про призначення експертизи для визначення вартості майна, оскільки позивачем не ставиться питання про виділ у натурі частки із майна, або присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, тому немає необхідності у визначенні вартості майна; стосовно того, що стороною позивача не доведено, що вартість будинків, оформлених на відповідачку, є співмірними та земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить відповідачу на підставі договору дарування, оскільки позивач просить визнати за ним право власності тільки на один з житлових будинків, питання щодо визнання права власності на земельну ділянку позивачем також не порушується.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 263-264 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68-70 СК України, ст.ст. 355, 368, 370, 372 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.М. Драніков