ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 658/3709/18
Номер провадження: №22-ц/819/287/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Давиденко І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сидоренко Наталії Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12 червня 2020 року у складі судді Терещенко О.Є. у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та примусове виселення без надання іншого житла,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та примусове виселення без надання іншого житла.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що їм на праві власності належить кв. АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що в квартирі за відсутності достатніх правових підстав зареєстрована та фактично проживає ОСОБА_1 , яка відмовляється звільнити квартиру та знятися з реєстраційного обліку, чим створює перешкоди власникам у користуванні майном, просили суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , а також виселити у примусовому порядку з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12 червня 2020 року, у якому ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 10 серпня 2020 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та примусове виселення без надання іншого житла задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_2 шляхом виселення.

Вирішено питання судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Сидоренко Н.О., діючи в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідача, осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутні правові підстави на проживання у спірній квартирі, а отже вона підлягає виселенню з займаного житла на вимогу власників.

В частині визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщення суд відмовив, зазначивши, що це не є належним способом захисту порушеного права.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині виходячи з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Положеннями ст.47 Конституції України визначено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" від 02.03.2011 року, в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку створено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно зайнято або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем, про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Прокопович проти Росії" від 18.11.2004 року, "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13.05.2008 року зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

З матеріалів справи та пояснень сторін і їх представників в судах першої та апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору міни з ОСОБА_4 від 27 квітня 2006 року за реєстровим № 1361 набула у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.14), а ОСОБА_4 набув у власність належну відповідачу двокімнатну квартиру по АДРЕСА_3 .

З моменту набуття права власності на житло відповідач постійно проживала у зазначеній квартирі, де і зареєструвала своє місце проживання, що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання осіб Каховської міської ради Херсонської області від 27.07.2018 року (а.с.13).

24 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Коршуновою Л.А. за реєстровим №3198, відповідно до якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 34,6 кв.м (а.с.14).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 08.01.2008 року за № 4648 (а.с.18).

Згідно договору про визначення часток у квартирі, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя від 20 лютого 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Каховської міської державної нотаріальної контори Херсонської області Гладушком К.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 221, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 домовилися про поділ кв. АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим право спільної сумісної власності подружжя на квартиру припиняється, а замість цього співвласники набувають право спільної часткової власності, а саме по Ѕ частці у квартирі кожен (а.с.15).

Відповідно до договору про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно від 20 лютого 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Каховської міської державної контори Херсонської області Гладушком К.В., ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 , взамін припинення права на аліменти на утримання ОСОБА_3 Ѕ частку кв. АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 08 листопада 2006 року за реєстровим №4135 та нотаріально посвідченого договору про визначення часток у квартирі, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя від 20 лютого 2018 року за реєстровим № 221 (а.с.5-6).

10 серпня 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 направили ОСОБА_1 лист про виселення, в якому просили залишити займану квартиру АДРЕСА_1 та добровільно знятись з реєстрації строком до 27 серпня 2018 року.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач посилалася на шахрайські дії позивача по заволодінню її майном, заперечувала факт укладення договору купівлі-продажу, про який дізналася лише в 2019 році, звернувшись одразу з заявою про злочин до правоохоронних органів. Вказала, що фактично між нею і ОСОБА_4 укладено усний договір позики грошових коштів у розмірі 4000 доларів США, в забезпечення виконання якого вона передала позивачу технічний паспорт на належну їй на праві власності квартиру. Оскільки грошові кошти нею повернуто частково у розмірі 1300 доларів США, позивач намагається позбавити її єдиного житла у неправовий спосіб, зробивши її безхатченком (а.с.69).

Приймаючи до уваги, що на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 24.09.2006 року за реєстровим №3198 не визнано недійсним, а посилання на вчинення ОСОБА_4 шахрайських дій не підтверджено вироком суду, що набрав законної сили, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування презумпції правомірності правочину до зазначеного договору купівлі-продажу та презумпції невинуватості щодо ОСОБА_4 .

Разом з тим, судом не дана належна оцінка тій обставині, що після укладення у 2006 році договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_1 понад 12 років продовжує проживання у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, сплачує комунальні послуги, доказом чого є довідка про відсутність заборгованості за послуги теплопостачання, надана на запит суду за клопотанням позивача (а.с.39, 47).

Отже, сам факт того, що ОСОБА_4 протягом понад 12 років не вимагав від ОСОБА_1 виконання умов п.8 договору купівлі-продажу, за яким відповідач зобов`язалась знятись з реєстрації та передати йому квартиру до 25 вересня 2007 року, свідчить про існування між сторонами усних домовленостей щодо порядку проживання та користування відповідачем спірним житлом.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Висновок суду першої інстанції про те, що право користування відповідача спірною квартирою припиняється із припиненням права власності на житло і має наслідком виселення останньої із спірної квартири ґрунтується на нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Разом з тим, Верховний Суд у своєму рішенні від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц зазначив, що при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справи, наслідком якої буде виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Зважаючи на те, що у цій справі суд першої інстанції не надав оцінку та не встановив, чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси позивачів, які зареєстровані та фактично проживають у іншій квартирі, належній їм на праві власності та відповідача, яка є особою похилого віку і спірна квартира є її єдиним житлом, тривалий час проживала у ній, сплачувала витрати на її утримання, тобто має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом вже після її реалізації і в разі її виселення стане безхатченком.

Таким чином, у цій конкретній справі, апеляційний суд, керуючись принципом верховенства права приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення відповідача, оскільки тривале проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму після її реалізації, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.

Позивачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які є відповідно сином і дружиною ОСОБА_4 , оформивши право власності на частки у спірній квартирі у 2018 році, за певної обачності мали реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування відповідачем та передбачити характер та вагу обтяження їх майбутньої нерухомості при укладенні правочинів.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу також на ту обставину, що відповідно до договору про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно від 20 лютого 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Каховської міської державної контори Херсонської області Гладушком К.В., ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 взамін припинення права на аліменти на утримання ОСОБА_3 Ѕ частку кв. АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 08 листопада 2006 року за реєстровим №4135, у той час як спірна квартира належала ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24 вересня 2007 року за реєстровим №3198 і ці суттєві для справи розбіжності не усунені позивачем в ході розгляду справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду, як таке, що постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Сидоренко Наталії Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12 червня 2020 року скасувати в частині усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту постанови 02.04.2021 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В.Орловська