Справа № 938/549/19
Провадження № 22-ц/4808/131/21
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Пацаган В.В.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника прокуратури Івано-Франківської області Чернописької Г.О., представника ГУ національної поліції в Чернівецькій області Бадалія С.О., позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, прокуратури Чернівецької області, Головного Управління Національної поліції в Чернівецькій області, про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бучинським А.Б 21 жовтня 2020 року в селищі Верховина Івано-Франківської області, повний текст якого складено 02 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 лютого 2007 року слідчим Путильського РВ УМВС України в Чернівецькій області порушено кримінальну справу за № М-060041, зокрема і щодо нього, за ознаками кримінального правопорушення за ч.3 ст.185 КК України та 25.06.2007 року йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів за ст.15 ч.1, ст.185 ч.3, ст.304 КК України. Крім того з 06.03.2007 року йому обрано міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою. 04.07.2007 року матеріали кримінальної справи для розгляду були скеровані до Путильського районного суду, який постановою від 12.02.2008 року матеріали справи повернув прокурору для проведення додаткового розслідування. 06.05.2008 року ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області дана постанова скасована, справу направлено на новий судовий розгляд та визнано підсудність кримінальної справи за Сторожинецьким районним судом. 30.04.2009 року постановою Сторожинецького районного суду справу повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування та змінено йому запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. 04.04.2014 року матеріали кримінальної справи внесені до ЄРДР за №000251 та прокуратурою Чернівецької області визнано підслідність за СВ Путильського УМВС України в Чернівецькій області. 23.01.2018 року слідчим Путильського ВП КВП ГУНП в Чернівецькій області Дячуком Я.Ю. винесено постанову про закриття кримінального провадження №000251 від 04.04.2014 року щодо нього на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та арешт на мобільний телефон і автомобіль. А тому вважає, що у відповідності до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок незаконного перебування під слідством за період з 06.03.2007 року по 23.01.2018 року. При цьому, розмір матеріальної шкоди, яка полягала в неотриманні грошового забезпечення з врахуванням 3% річних та індексу інфляції за час прострочки виконання грошового зобов`язання визначає в розмірі 46883,51 грн та 3000 грн коштів, сплачених за надання правової допомоги під час досудового розслідування. Розмір моральної шкоди з урахування мінімальної заробітної плати на час звернення з позовом до суду, тривалості часу його перебування під слідством і судом, глибини душевних страждань, яких він зазнав під час слідства та суду, позбавлення його можливості реалізації своїх здібностей, інших негативних наслідків морального характеру, погіршення стану його здоров`я та здоров`я його членів сім`ї, смерті батька, він визначив в розмірі 550 000 гривень. Просив стягнути з державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на його користь у відшкодування моральної шкоди 550 000,00 гривень, відшкодування матеріальної шкоди 49 883,51 грн та судові витрати (а.с.1-16, том 1).

Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 14.11.2019 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача Прокуратуру Чернівецької області та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області (а.с.117, том 1).

Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 04.02.2020 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області (а.с.177, том 1).

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 для відшкодування моральної шкоди у розмірі 650000 гривень та понесені ним судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 гривень. В задоволенні решти позову відмовлено за його безпідставністю (а.с.44-50, том 2).

Представником Державної казначейської служби України подана апеляційна скарга з мотивів порушення судом під час ухвалення рішення норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом не враховано роз`яснення, які містяться у п. 2 постанові Пленуму ВСУ від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». Дії працівників правоохоронних органів та суду при здійсненні досудового розслідування та судового розгляду не можуть вважатися неправомірними, оскільки вони не порушили виконання службових обов`язків. Відсутність прямого причинного зв`язку між шкодою та незаконним діями, як необхідна умова деліктної відповідальності, виключає можливість такої відповідальності. При задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд не дослідив ту обставину, що відшкодування шкоди проводиться тільки за умови завдання шкоди «громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». Також судом не враховано положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням розумності та справедливості такого відшкодування. Апелянт вважає, що судом безпідставно завищено суму відшкодування. Судом не обґрунтовано розмір відшкодування шкоди в розмірі 650 000 грн та не зазначено жодного доказу, наданого позивачем, щодо обґрунтування зазначеного розміру.

Також судом не враховано ту обставину, що позивач не звертався ні до суду, ні до правоохоронних органів (в порядку кримінального провадження), з вимогою про визнання дій чи бездіяльності органів досудового розслідування незаконними, а також жодним рішенням суду такі дії не визнані незаконними.

Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу про застосування щодо нього запобіжного заходу (підписки про невиїзд) постанови слідчого чи іншої посадової особи, яка мала місце на це право після 19.11.2012 року - набрання чинності нового КПК України, нормами якого взагалі не передбачений такий запобіжний захід, але суд обчислив за період з 19.11.2012р. по 23.01.2018р. моральну шкоду.

Також позивачем не надано жодного доказу щодо відмови йому у виїзді за кордон прикордонною службою України після 19.11.2012р., а також відмови у працевлаштуванні у зв`язку із дією зазначених обставин.

Суд не прийняв до уваги правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року по справі №463/1380/15-ц, згідно якої право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону №266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації, а кримінальне провадження в цілому ще не закрито, а щодо інших учасників продовжується розслідування, тому не виключено, що можуть виникнути обставини, які свідчитимуть про причетність до злочину ОСОБА_2 .

З цих підстав просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України в повному обсязі (а.с.56-61, том 2).

Іншими учасниками справи, зокрема і в частині відмови у задоволенні позовних вимог, рішення суду не оскаржено.

Представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Атаманюком Р.І. подано відзив на апеляційну скаргу. Зокрема зазначено, що при вирішенні зазначеної категорії справ суд має притягнути, поряд із відповідним державним органом, як відповідача відповідний орган Державного казначейства України, який є належним відповідачем у цій справі. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується належними доказами, що позивач знаходився під слідством та судом з часу порушення кримінальної справи (з 10.02.2007 року) та до винесення 23.01.2018 року постанови про закриття щодо нього кримінального провадження, а всього більше 130 місяців, з яких в період з 06.03.2007 року по 30.04.2009 року знаходився під вартою, а в період з 30.04.2009р. по 23.01.2018р. під підпискою про невиїзд. Постанова слідчого Путильського ВП КВП ГУНП в Чернівецькій області про закриття кримінального провадження від 23.01.2018 року ніким не оскаржена та не скасована у встановленому законом порядку. Незважаючи на прийняття нового КПК України, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд до 2018 року щодо позивача не скасовувався. Тому вважає, що позивачем надано обґрунтовані докази щодо заявлених позовних вимог. Також незаконне перебування позивача під слідством негативно відобразилося на його здоров`ї та здоров`ї членів його сім`ї, що підтверджується письмовими доказами, долученими до позовної заяви. Не заслуговують на увагу посилання апелянта щодо неправильного розрахунку моральної шкоди, оскільки такий розрахунок встановлено спеціальним законом. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Представником Головного управління національної поліції в Чернівецькій області подано пояснення, в яких зазначено про необґрунтованість рішення суду. Вважає, що в даній справі не підтверджено глибину та ступінь страждань позивача, а судом лише наведено виключно загальні фрази, запозичені з постанови, без посилання на обставини та докази, якими вони підтверджуються. В оскаржуваному рішенні суду відсутні будь-які посилання на обставини, які б підтвердили вплив кримінального провадження хоча б на один з життєвих критеріїв, про які йдеться в узагальненій судовій практиці. Крім цього, в рішенні відсутні будь-які дані про зайнятість позивача суспільно-корисною працею (працевлаштування) у період перебування під слідством. Просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Прокуратурою Чернівецької області відзив на апеляційну скаргу не подано, що, відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_1 , представника прокуратури Івано-Франківської області Чернописької Г.О., представника ГУ національної поліції в Чернівецькій області Бадалія С.О., позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 10.02.2007 слідчим слідчої групи Путильського РВ УМВС України в Чернівецькій області порушено кримінальну справу за №М-0041 щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 за ознаками складу злочину передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

10 лютого 2007 року ОСОБА_2 затриманий відповідно до статті 106 (115) КПК України (1960 року) як підозрюваний у скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України, про що свідчить протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (а.с.163-164, том 2).

13 лютого 2007 року слідчим слідчої групи Путильського РВ УМВС в Чернівецькій області притягнутого ОСОБА_2 як обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення з скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України, про що винесена відповідна постанова (а.с.165,166 том 2).

13 лютого 2007 року постановою Путильського районного суду Чернівецької області продовжено строк затримання ОСОБА_2 до десяти діб (а.с.167, том2)

20 лютого 2007 року Путильським районним судом Чернівецької області відмовлено в задоволенні клопотання слідчого слідчої групи Путильського РВ УМВС в Чернівецькій області Тодосійчука С.Т. про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту обвинуваченому ОСОБА_2 і обрано щодо нього запобіжний захід підписку про невиїзд та звільнено його з-під варти із зали суду (а.с. 168-169, том 2)

05 березня 2007 року ОСОБА_2 повторно затриманий відповідно до статті 106 (115) КПК України (1960 року) як підозрюваний у скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України, про що свідчить протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складений слідчим слідчої групи Путильського РВ УМВС в Чернівецькій області Тодосійчуком С.Т. (а.с.170-171, том 2).

Постановою Путильського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2007 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 15 березня 2007 року, подання слідчого Путильського РВ УМВС в Чернівецькій області, узгоджене з прокурором Путильського району, задоволено. Обрано обвинуваченому ОСОБА_2 міру запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою в СІЗО № 33 ДДУ ПВЛ у Чернівецькій області (а.с.172-173, том 2).

Постановою Путильського районного суду Чернівецької області від 03 травня 2007 року подання слідчого СВ УМВС України в Чернівецькій області, узгоджене з заступником прокурора Чернівецької області задоволено. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_2 міру запобіжного заходу тримання під вартою до чотирьох місяців в СІЗО № 33 ДДУПВП в Чернівецькій області. (а.с.176, том 2)

25 червня 2007 року постановою слідчого СВ УМВС України в Чернівецькій області ОСОБА_2 притягнуто, як обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст.15 ч.1, ст.185 ч.3, ст.185 ч.3, ст.304 КК України.

04 липня 2007 року кримінальна справа №М-060041 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за ст.185 ч.3, ч.1 ст.15, ст.185 ч.3 КК України, ОСОБА_10 за ст.185 ч.3 КК України та ОСОБА_2 за ст.185 ч.3, ст.15 ч.1, ст.185 ч.3, ст.304 КК України для розгляду по суті скерована до Путильського районного суду Чернівецької області. 12 лютого 2008 року постановою судді Путильського районного суду Чернівецької області кримінальна справа повернута прокурору для проведення додаткового досудового розслідування.

Однак, 06.05.2008 ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області, постанова судді Путильського районного суду Чернівецької області від 12.01.2008 про направлення кримінальної справи щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 прокурору для проведення додаткового досудового розслідування скасована, а справу направлено на новий судовий розгляд та визнано підсудність даної кримінальної справи за Сторожинецьким районним судом Чернівецької області.

Постановою Сторожинецького районного суду від 30 квітня 2009 року кримінальна справа повернута прокурору Чернівецької області для додаткового розслідування. Міра запобіжного заходу ОСОБА_2 змінена з утримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнено його з-під варти у залі суду та секретарем судового засідання на підстави постанови суду 30.04.2009 року відібрана у ОСОБА_2 підписка про невиїзд (а.с. 157-161,162 том 2).

04 квітня 2014 року матеріали кримінальної справи внесені до ЄРДР за №000251 та 11.07.2014 прокуратурою області визнано підслідність у кримінальному провадженні №000251 від 04.04.2014 за СВ Путильського УМВС України в Чернівецькій області.

23 січня 2018 року слідчим Путильського ВП КВП ГУНП в Чернівецькій області майором поліції Дячуком Я.Ю. винесено постанову про закриття кримінального провадження щодо певної особи (а.с.20 том 1), а саме кримінальне провадження №000251 від 04.04.2014 щодо ОСОБА_2 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та скасовано арешт, накладений на мобільний телефон та автомобіль.

При цьому, у мотивувальній частині постанови зазначено, що під час розслідування даного кримінального провадження, достатніх доказів про причетність ОСОБА_2 до вчинення кримінального правопорушення під час досудового розслідування не встановлено та вичерпалася об`єктивна можливість доведення його вини і встановлення інших доказів, на яких може ґрунтуватися підозра.

Вказані фактичні обставини, в повній мірі визнані в судовому засіданні представниками прокуратури та поліції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», встановивши, що позивач незаконно перебував під слідством і судом 131 місяць 13 днів, з урахуванням характеру, обсягу і тривалості страждань, яких позивач зазнав у зв`язку із затриманням, пред`явленням обвинувачення у скоєнні злочинів, вина позивача у скоєнні яких не доведена, тривалість ізоляції від суспільства у зв`язку із знаходженням під вартою та застосування в період перебування під слідством і судом щодо нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, складність подолання вимушених змін у життєвих стосунках, неможливість працевлаштуватися, погіршення його стану здоров`я, а також інші негативні наслідки незаконного притягнення як обвинуваченого та перебування під вартою, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у мінімально визначеному законом розмірі, в межах заявлених позовних вимог в розмірі 650 000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п.2 ч.2 ст.1167 ЦК, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У ч.ч.1 та 2 ст.1176 ЦК визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

У випадках, зазначених в частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутність у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», у випадку зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати громадянинові відшкодовуються, зокрема, моральна шкода (пункт 5).

Статтею 4 зазначеного Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4, і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина 5 ст. 4).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 6 ст. 4).

Відповідно до положень частин 2 та 3 статті 13 вказаного Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Суд першої інстанції вірно обчислив строк перебування позивача ОСОБА_2 під слідством і судом, який становить 131 місяць 13 днів і правильно обчислив розмір моральної шкоди в межах заявлених позовних вимог за 130 місяців, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на місяць у 5000 грн, встановленого статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», тобто на час розгляду справи, який становить 650 000 грн. При цьому слід зазначити, що цей розмір моральної шкоди є мінімальним, тобто найнижчою межею для відшкодування такої шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності і дискреційні повноваження суду на випадки зменшення розміру мінімальної межі моральної шкоди не поширюються.

Доводи апелянта про те, що у цей період для державних службовців і інших категорій не застосовувалася така розрахункова величина є безпідставними, оскільки ця розрахункова величина (мінімальна заробітна плата) передбачена спеціальним Законом, який підлягає застосуванню у даних правовідносинах.

З 19 листопада 2012 року набрав чинності Кримінальний процесуальний кодекс України від 13 квітня 2012 року № 4651-VI, згідно пункту 9 Розділу XІ Перехідних положень якого запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжували свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що такий запобіжний захід як підписка про невиїзд не передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України в редакції 2012 року, тому позивач не має права на відшкодування шкоди після набрання чинності цим кодексом, оскільки дія запобіжного заходу, застосованого судом, у вигляді підписки про невиїзд продовжувалася до моменту скасування запобіжного заходу постановою про закриття кримінального провадження відносно певної особи, винесеної слідчим Путильського ВП КВП ГУНП в Чернівецькій області від 23 січня 2018 року, тобто до зазначеного дня.

Безпідставні доводи апелянта і про те, що дії працівників правоохоронних органів були законними.

Ця обставина спростовується постановою про закриття кримінального провадження від 23 січня 2018 року, яка не оскаржена і не скасована у встановленому законом порядку, і відповідно до якої під час розслідування кримінального провадження достатніх доказів про причетність ОСОБА_2 до вчинення кримінального правопорушення не встановлено і об`активна можливість доведення його вини вичерпана.

Тобто органом досудового розслідування не доведена вина ОСОБА_2 і для відшкодування шкоди не вимагається встановлення окремими рішеннями суду обставин незаконності дій та вини органу досудового розслідування.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні спору правильно застосовано норми матеріального права, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.