Дата документу 02.04.2021 Справа № 334/430/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/430/19 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н. Ю.
провадження № 22-ц/807/788/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Веллфін» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до договору позики в електронній формі № 5172 від 21.01.2016р. ОСОБА_1 отримав від ТОВ «Веллфін» позику у розмірі 1800,00 грн. шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань по договору станом на 20.01.2019р. виникла заборгованість у сумі 60791,00 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором.

Відповідач надав суду письмовий відзив, відповідно до якого, позов не визнає у повному обсязі, вважає що позивачем не надано суду достовірних та достатніх доказів укладення договору та перерахування грошових коштів позичальнику.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованість за договором позики № 5172 від 21.01.2016 року у розмірі 60791 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» судовий збір в розмірі 1921 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з невідповідністю висновків суду матеріалам справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики № 5172 від 21.01.2016 року у розмірі 2012,00 грн., тобто лише у сумі отриманої позики та відсотків за період кредитування.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 28.01.2016р. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Визначена заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою включає період з 29.01.2016р. по 20.01.2019р., який виходить за межі строку кредитування. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, то заявлена позикодавцем вимога в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування позикою за період з 29.01.2016 р. по 29.01.2019р. є безпідставною

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не надано, що не є перешкодою відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України для апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги встановлено, що ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього заборгованості по процентам за користування позикою за період з 29.01.2016р. по 29.01.2019р.

Судове рішення в частині стягнутого розміру основного боргу у сумі 1800 грн. та відсотків в розмірі 212 грн. за договором позики ним не оскаржується.

Перевіряючи рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем станом на 20.01.2019р. у розмірі 60 791,00грн., з яких: 1800,00грн. - основний борг; 58 991,00 грн. - заборгованість по відсоткам, в тому числі: 212 грн. - відсотки за 7 днів кредитування, 58 779 грн. - відсотки, нараховані після

спливу строку кредитування.

Перевіривши доводи скарги, колегія дійшла наступного.

Встановлено, що ТОВ «Веллфін» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги з позики грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності, що підтверджується розпорядженням Нацкомфінпослуг № 2606 від 27.10.2015р.

21.01.2016 року між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 укладено договір позики №5 172 в електронній формі.

За умовами п. 1.1. укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 1800,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Відповідно до пунктом 1.3. договору позика надається строком на 7 днів.

Відповідно до п. 1.4. дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником і позикодавцем.

Позивачем в порядку, встановленому п. 1.4. договору позики, на картковий рахунок позивача, який зазначений в заявці на видачу кредиту, була перерахована сума позики в розмірі 1800,00 грн., що підтверджується повідомленням від 29.11.2018р. ТОВ «Платежі Онлайн», яке надає ТОВ «Веллфін» технічну можливість для проведення операції, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно договору доручення № ФБ211/11 від 18.11.2015р.

Згідно графіку розрахунків до договору позики № 5172 від 21.01.2016р., сукупна вартість позики складає 2012,00 грн., проценти за користування кредитом складають 212,00 грн. (а.с. 28-29).

Відповідно до п. 3 Графіку розрахунків до договору позики № 5172, графік розрахунків є невід`ємною частиною зазначеного договору позики.

На момент виникнення спірних правовідносин порядок отримання та надання позики був врегульований Правилами надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін», затвердженими наказом директора ТОВ «Веллфін» № 2-1 від 27.10.2015р., які розміщуються на офіційному веб-сайті позивача.

Згідно п. 4.1, 4.2 Правил заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на сайті товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення заявки на сайті товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення.

Згідно п. 6.3 Правил у разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер, зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в Особистому кабінеті та шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу, зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню, заявник отримує електронну копію договору позики.

У разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку, заявник укладає договір позики з товариством в Особистому кабінеті.

21.01.2016р. у встановленому пп. 4.1, 4.2. Правил порядку, відповідач оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення, що підтверджується роздруківкою заявки відповідача з офіційного веб-сайту позивача.

Заявка для отримання позики містить ідентифікуючі дані щодо позичальника, а також фото останнього.

На підставі заповненої відповідачем заявки між ТОВ «Веллфін» та відповідачем було укладено договір позики в електронній формі.

Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст.ст. 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" ( в редакції, яка була чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Частина 5 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Правила надання грошових коштів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін" перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті.

Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків - пункт 3.1. договору.

Згідно визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 28.01.2016 року в сумі 2012,00 грн., з яких 212,00 грн. - сплата процентів за користування позикою за період 21 січня 2016 року по 28 січня 2016 року (а.с. 28 - 29).

Із наданої позивачем довідки щодо заборгованості вбачається, що станом на 20.01.2019р. за позичальником обліковується прострочена заборгованість в сумі у розмірі 60791,00 грн., з яких: 1800,00грн. - основний борг; 58 991,00грн. - заборгованість по відсоткам.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позичальник ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув. Та ці встановлені судом обставини апелянт не оскаржує, наголошуючи лише на тому, що відсотки не можуть бути нараховані йому поза межами строку договору позики.

Разом з тим, щодо вимог про стягнення відсотків після спливу строку кредитування за обставинами цієї справи судова колегія виходить з наступного.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу зазначених норм матеріального права дійсно слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Але лише ті, які передбачались на період дії договору.

Права та інтереси кредитодавця у такому випадку в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошових зобов`язань, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом статті 625 ЦК України відповідальність боржника шляхом сплати трьох процентів річних у разі прострочення виконання грошового зобов`язання може бути застосована лише у тому разі, якщо договором не передбачений інший розмір процентів.

Між тим, сторони у цій справі узгодили у пункті 1.5. договору позики № 5172 від 21.01.2016р. як проценти, що нараховуються протягом строку кредитування, так і проценти, на які кредитор має право після спливу строку кредитування.

При цьому, у наведених позивачем правових позиціях Верховного Суду обставини справ відрізняються від встановлених у цій цивільній справі, оскільки у тих справах проценти, на які має право кредитор після спливу строку кредитування, не були погоджені у договорі, або були погоджені шляхом приєднання до непідписаних позичальником документів, які не були визнані судами складовими договору між сторонами у правовідносинах позики. Вказана відповідачем правова позиція полягала в тому, що не можуть бути стягнуті після спливу строку кредитування ті проценти, які сторони погодили лише на період до закінчення строку кредитування.

Отже, правова позиція, на якій як на підставі для зміни оскаржуваного рішення суду апелянт наполягає в апеляційній скарзі, не може бути застосована до правовідносин, що

виникли в цій справі.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 5172 від 21 січня 2016 року ТОВ "ВЕЛЛФІН" як фінансова установа надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі 28 січня 2016 року, сплативши 212 грн. відсотків за 7 днів користування кредитом.

Згідно пункту 1.5. договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: - 1,5 процента від суми позики, але не менше ніж 50 за перший день користування позикою; - 1,5 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.2 Договору; - 3 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Отже. відповідно до п. 1.5 сторони погодили, що позичальник сплачує три проценти від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений у п. 1.2 цього договору (тобто більше 7 днів кредитування), у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Тобто відповідач погодився на такі умови, в цій частині договір не оспорював, не подавши відповідний зустрічний позов або позов в іншій справі, або, навіть, заперечень проти таких умов в ході розгляду справи, а також не міститься таких доводів в апеляційній скарзі, за межі якої суд апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України виходити не може.

Таким чином, позикодавець ТОВ "Веллфін" відповідно до приписів статей 625, 1048 ЦК України та вище наведених умов договору позики № 5172 від 21.01.2016р. має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитними коштами як у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 28 січня 2016 року, так і після спливу строку кредитування - за іншою узгодженою ставкою процентів.

Визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою в сумі 58 991,00 грн. відповідає умова вказаного договору позики, правильно розрахована та не спростована відповідачем.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ "Веллфін" заборгованості за відсотками за договором позики у розмірі 58991,00 грн. відповідає вимогам законів та фактичним обставинам справи, а тому підстав для зміни рішення суду шляхом виключення із суми заборгованості відсотків, нарахованих відповідно до п. 1.5 договору після спливу строку кредитування, колегія не вбачає.

Зважаючи на вище встановлені обставини, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому відповідно до приписів статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. У зв`язку з відхиленням апеляційної скарги підстав для перерозподілу судових витрат та вирішення питання щодо компенсації судових витрат апелянту не мається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. .

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2020 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 02 квітня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.