Справа № 274/4784/19 Провадження № 2/0274/304/21
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.21 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі - Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представником якого є ОСОБА_2 ,
доОСОБА_3
провселення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить вселити його у квартиру АДРЕСА_1 (далі - Квартира).

Позов обґрунтований тим, що Квартира була придбана 30.08.20212 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі та спільного проживання. Квартира оформлена на ім`я ОСОБА_1 . Наприкінці 2019 р. ОСОБА_3 поміняла замки у Квартирі, не дала ОСОБА_1 нових ключів, через що він не має доступу до житла. Коли ОСОБА_1 приходить до Квартири, ОСОБА_3 його не впускає.

ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що Квартира була придбана під час її перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , а відтак є їхньою спільною власністю. У Квартирі постійно проживає вона з дочкою - ОСОБА_4 , іншого житла в них немає. У листопаді 2018 р. ОСОБА_1 залишив її та дитину і пішов з Квартири, як потім з`ясувалось, до іншої жінки, з якою продовжує проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Через деякий час ОСОБА_1 прийшов у Квартиру та забрав свої речі. У подальшому ОСОБА_1 також декілька разів приходив до Квартири, жодних перешкод у доступі до квартири йому ніхто не чинив.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 05.02.2005 р. зареєстрували шлюб, після чого ОСОБА_5 було присвоєно прізвище ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 26.06.2019 р. (а. с. 5).

30.08.2012 р. між ОСОБА_7 (Продавець), від імені якої по довіреності діяла ОСОБА_8 , та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого Продавець передала у власність (продала) Квартиру, а Покупець прийняв її у власність (купив) (а. с. 6).

Право власності на Квартиру зареєстровано на підставі вказаного договору купівлі-продажу за ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією від 04.07.2019 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 9 - 10).

Законодавством України презюмується, що за загальним правилом будь-яке майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Так, згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60, частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У матеріалах справи відсутні будь-яких докази, які б вказували, що Квартира не є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , при цьому у позовній заяві ОСОБА_1 не посилається на те, що Квартира є його особистою приватною власністю, а у відзиві ОСОБА_3 посилається на те, що Квартира є її та ОСОБА_1 спільною власністю.

Зважаючи на наведене, Суд вважає, що Квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 369 Сімейного кодексу України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 321, статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином ОСОБА_1 має право вимагати від ОСОБА_3 усунення перешкод у користуванні Квартирою, зокрема, шляхом вселення.

Між тим, ОСОБА_1 не подано будь-яких доказів, які б вказували, що ОСОБА_3 перешкоджає йому користуватись Квартирою, зокрема, проживати у ній.

При цьому Суд зауважує, що Судом було задоволено клопотання ОСОБА_1 про виклик свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є батьками ОСОБА_1 (а. с. 12).

Між тим, у заяві про виклик цих свідків не вказано адреси їх проживання або роботи, а ОСОБА_1 їх явку у судове засідання для допиту не забезпечив.

Суд викликав зазначених свідків за адресою реєстрації їх місця проживання, яка вказана у довідці від 05.11.2019 р. Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ВИМПЕЛ-2" (а. с. 45), проте поштові відправлення, у яких містились судові повістки, ними отримано не було (а. с. 99, 100).

Відомості про інше місце проживання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у матеріалах справи відсутні та ОСОБА_1 . Суду не повідомлені, при цьому ОСОБА_1 в останнє був присутній у судовому засіданні 16.01.2020 р., у подальшому від нього та/або його представника надходили заяви про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 74, 90).

За таких обставин Суд з незалежний від нього причин не зміг допитати свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Разом з тим, свідок ОСОБА_11 дала показання про те, що вона знає, що ОСОБА_1 не проживає з ОСОБА_3 близько двох років. Він пішов з сім`ї до другої жінки, вона неодноразово бачила їх разом, вони не приховують своїх відносин. Вона бачить їх часто разом. Вона проживає по АДРЕСА_2 , з початку 2016 р. Останні три роки вона на подвір`ї знаходиться більше половини дня, бо має маленьку дитину, з якою гуляє. Бачить колишніх свекра та свекруху ОСОБА_3 часто, а особисто ОСОБА_1 не бачила жодного разу. Вона не бачила, що б у квартирі батьків ОСОБА_1 проживали будь-які інші особи. Де проживає ОСОБА_1 фактично, вона не знає.

Свідок ОСОБА_4 дала показання про те, що батько ( ОСОБА_1 ) пішов з Квартири 17.11.2018 р. Так як вони жили разом, вона знала, що він пішов у рейс. Він забрав невелику частину своїх речей і пішов. 02.02.2019 р. він прийшов до Квартири і забрав всі свої речі, навіть статуетки, ікони, корабельні годинники. Він ще з`являвся через тиждень, приніс оправи до окулярів і не виявив бажання заходити до Квартири, віддав у коридорі. Більше він не приходив. Коли вони іноді зустрічались і спілкувались, він її навіть не запитував, чи може він зайти до Квартири та забрати свої ключі. Коли ОСОБА_1 уходив з квартири у рейс, 17.11.2018 р. він забрав ключі, але потім вона загубила свої і ОСОБА_3 поміняла нижній замок. Поміняли замок у середині грудня 2018 р. ОСОБА_1 не запитував, чи міняли замок, не виявляв бажання приходити. З 2018 р по сьогодні вони зустрічалися разів десять. З лютого 2019 р. вони не бачились сім місяців, спілкувались лише по телефону і тільки коли вона йому подзвонить. Всі подальші зустрічі відбувалися за її ініціативою. В останній раз вона бачила ОСОБА_1 29.09.2020 р. Коли вони іноді зустрічались з ОСОБА_1 , він проводив її до під`їзду, але не заходив і навіть не запитував, чи можна зайти. ОСОБА_1 казав, що знаходиться у стосунках ОСОБА_12 . Вона вважає, що він проживає з ОСОБА_12 . Про те, що б ОСОБА_3 не пускала ОСОБА_1 у Квартиру, коли той приходив, їй нічого не відомо. Під час зустрічей та телефонних розмов ОСОБА_1 не просив її принести будь-які його речі з хати, ніколи не казав, що йому немає де жити і що він бажає проживати у Квартирі. Ніяких речей, належних ОСОБА_1 , у Квартирі немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що ОСОБА_1 не доведено, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні Квартирою, зокрема, що в нього існує потреба проживати у Квартирі, але ОСОБА_3 перешкоджає йому там проживати, при цьому ОСОБА_3 довела, що вона таких перешкод ОСОБА_1 не чинить.

Приймаючи до уваги наведене, Суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення письмовій формі до Житомирського апеляційного суду через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут