ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1426/21 Справа № 173/1215/20 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2020 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що старшого солдата військової служби ОСОБА_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.10. 2016 року № 9 ( по стройовій частині) 05 жовтня 2016 року зараховано до списків особливого складу, призначено на посаду старшого механіка - водія та наказом командира військової частини НОМЕР_1 за підпунктом «й» ( які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом) п. 2 ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» направлений до зарахування на військовий облік до Верхньодніпровського РВК Дніпропетровської області ( витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.10.2016 року № 9 ( по стройовій частині) та витяг наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.07.2018 № 153 (по стройовій частині) додаються. 22.12.2016 року на а/д Київ-Чоп 221 км. 300 м., відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ЗІЛ реєстраційний номер № б/у під керування відповідача. Вина відповідача, який на той час являвся військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 у скоєнні вищевказаного ДТП підтверджується постановою Апеляційного суду Волинської області від 05.05.2017 року у справі № 154/95/17. Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП потерпілій особі відшкодована не була. Відшкодування завданої шкоди потерпілій особі здійснило Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) в розмірі 36659 грн. МТСБУ звернулось до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди в поряду регресу спричиненої внаслідок ДТП. Рішенням господарського суду Волинської області від 08 листопада 2019 року справа № 903/717/19 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь МТСБУ 36 659. грн. 65 коп., а також 1921.00 грн., витрат по сплаті судового збору. На виконання рішення суду військова частина НОМЕР_1 здійснила на користь МТСБУ відшкодування завданої шкоди в сумі 36 659 грн.. 65 коп., а також 1921.00 грн. витрат по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного право регресної вимоги до ОСОБА_1 у військової частини НОМЕР_1 виникло з моменту відшкодування МТСБУ шкоди завданої відповідачем, а саме з 30.03.2020 року, що й стало підставою звернення до суду.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути в порядку зворотної вимоги (регресу) з відповідача на користь військової частини НОМЕР_1 вартість виплаченого відшкодування у розмірі 38580 грн. 65 коп. та судові витрати.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) 36 659 (тридцять шість тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) грн., 65 в порядку зворотної вимоги регресу на відшкодування спричиненої майнової шкоди, яку перераховано на рахунок військової частини НОМЕР_1 за реквізитами UA0040103, державна казначейська служба України м. Київ. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду та посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Військова частина НОМЕР_1 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав.
Судом встановлено, що старшого солдата військової служби ОСОБА_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.10. 2016 року № 9 ( по стройовій частині) 05 жовтня 2016 року зараховано до списків особливого складу, призначено на посаду старшого механіка - водія та наказом командира військової частини НОМЕР_1 за пунктом «й» ( які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом) п. 2 ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» направлений до зарахування на військовий облік до Верхньодніпровського РВК Дніпропетровської області. що підтверджується ( витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.10.2016 року № 9 ( по стройовій частині) та витягом наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.07.2018 № 153 ( по стройовій частині).
22.12.2016 року на а/д Київ-Чоп 221 км. 300 м., відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ЗІЛ реєстраційний номер № б/у під керування відповідача.
Вина відповідача, який на той час являвся військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 у скоєнні вищевказаного ДТП підтверджується постановою Апеляційного суду Волинської області від 05.05.2017 року у справі № 154/95/17, що підтверджується копією постанови суду.
Встановлено, що спричинена майнова шкода особисто винуватцем ДТП потерпілій особі відшкодована не була.
Відшкодування завданої шкоди потерпілій особі здійснило Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) в розмірі 36659 грн.
МТСБУ звернулось до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди в поряду регресу, спричиненої внаслідок ДТП.
Рішенням господарського суду Волинської області від 08 листопада 2019 року справа № 903/717/19 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь МТСБУ 36 659. грн.. 65 коп., а також 1921.00 грн.. витрат по сплаті судового збору, що підтверджується рішенням суду.
На виконання рішення суду військова частина НОМЕР_1 здійснила на користь МТСБУ відшкодування завданої шкоди в сумі 36 659. грн.. 65 коп., а також 1921.00 грн.. витрат по сплаті судового збору, що підтверджується меморіальним ордером № 1 та № 2 від 26 березня 2020 року.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що винним у спричиненні ДТП є відповідач, а позивач, як володілець джерела підвищеної небезпеки, здійснив відшкодування страховій організації спричиненої потерпілому майнової шкоди, відповідно у позивача виникло право зворотної вимоги до відповідача.
Відмовляючи в частині стягнення з відповідача понесених судових витрат по сплаті судового збору по розгляду справи господарським судом Волинської області, суд першої інстанції посилався на те, що судові витрати не відносяться до спричиненої відповідачем шкоди, а є процесуальними витратами позивача по розгляду справи в суді.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Згідно з частинами першоютретьою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.

При цьому за змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

У справі, що переглядається, позов про відшкодування шкоди в порядку регресу пред`явлено до ОСОБА_1 , якого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.10.2016 року № 9 (по стройовій частині) 05 жовтня 2016 року зараховано до списків особливого складу, призначено на посаду старшого механіка водія.

Відповідно до частин першої, другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі статтею 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348), а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 489/1902/18 (провадження № 61-282св19).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2021 року було витребувано у Військової частини НОМЕР_1 наступні докази, завірені належним чином: довідку про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 на посаді старшого механіка-водія, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями; у разі наявності, договір про повну матеріальну відповідальність, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_1 .
На виконання вимог ухвали апеляційного суду Військовою частиною НОМЕР_1 була направлена на адресу суду довідка про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 на посаді старшого механіка-водія, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати. Крім того, Військовою частиною НОМЕР_1 зазначено, що договір про повну матеріальну відповідальність між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_1 не укладався.
За довідкою про середню заробітну плату (дохід) від 15.02.2021 року, наданою Військовою частиною НОМЕР_1 , апеляційним судом встановлено, що середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за останні два місяця перед звільненням складав 8130,00 грн.
Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.
Встановивши, що позивач здійснив відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_1 під час виконання ним трудових обов`язків, колегія суддів дійшла висновку про те, що Військова частина НОМЕР_1 має право вимоги до відповідача. При цьому, на ОСОБА_1 може бути покладена відповідальність з відшкодування шкоди лише в межах його середньомісячного заробітку, оскільки позивач не надав доказів та не навів обставин, передбачених статтею 134 КЗпП України, які б свідчили про наявність підстав для покладення на працівника повної матеріальної відповідальності.
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 підлягає стягненню саме сума 8130,00 грн (середньомісячний заробіток), оскільки договір про повну матеріальну відповідальність між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_1 не укладався.
Безпідставними є доводи апелянта про те, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
У частині п`ятій статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено, що особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) зроблено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Таким чином, правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання внаслідок заподіяння шкоди.
З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
У цьому випадку той факт, що майнової шкоди завдано позивачеві суб`єкту владних повноважень під час проходження відповідачем служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18 (провадження № 61-22192св19).
Необгрунтованими є посилання апелянта на те, що позивач випустив в експлуатацію технічно несправний транспортний засіб, а тому сам повинен нести відповідальність за спричинену шкоду, оскільки ніякими доказами не підтверджено.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.
Водночас, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 442 грн. 90 коп.; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 664 грн. 34 коп.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 8130 грн. 00 коп. в порядку зворотної вимоги регресу на відшкодування спричиненої майнової шкоди, яку перерахувати на рахунок Військової частини НОМЕР_1 за реквізитами UA0040103, державна казначейська служба України м. Київ.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 442 грн. 90 коп.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 664 грн. 34 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова