Дата документу 01.04.2021
Справа № 334/6538/20
Провадження № 2/334/974/21
01 квітня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Кисельової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням,-
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником спірного житлового будинку. Разом з нею у вищевказаній будинку зареєстрований її колишній чоловік - відповідач у справі. Після розірвання шлюбу, а саме з 2001 року позивач не проживає у будинку. Від того, що відповідач зареєстрований у спірному будинку позивач відчуває незручності. Комунальні служби, що надають послуги по утриманню будинку нараховують кошти виходячи з кількості осіб, які в ньому зареєстровані. Також, через реєстрацію відповідача позивачці відмовлено у наданні субсидії. Таким чином, відповідач перешкоджає їй як власниці спірного будинку користуватись своїм майном.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась. Надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала, проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 19.01.2021 та 01.04.2021 не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав.
У зв`язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, 280 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.04.2017 реєстровий № 1-357, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.04.2017 № 85745025.
Відповідно до відповіді на запит про реєстрацію місця проживання особи від 03.12.2020 відповідач ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання за адресою житлового будинку АДРЕСА_1 з 10.12.1998.
Відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_1 , шлюб розірваний 20.03.2001, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 20.03.2001 серії НОМЕР_1 .
Згідно з актом квартального комітету № 75 відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку з 2001 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:
- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;
- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;
- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.
Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Суд встановив, що сторони вселились у спірну квартиру як члени сім`ї її попереднього власника ОСОБА_3 - батька позивача, і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.04.2017 реєстровий № 1-357, відповіддю на запит про реєстрацію місця проживання особи від 03.12.2020.
22.04.2017 право власності на спірний будинок набула позивач ОСОБА_1 , а отже щодо неї припинився сервітут на підставі пункту 1 частини першої статті 406 ЦК України, у зв`язку з поєднанням в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом.
Після розірвання шлюбу між сторонами та набуття позивачкою у власність спірного будинку щодо відповідача перестали існувати обставини, які були підставами для встановлення сервітуту. Доказів того, що після розірвання шлюбу та з 22.04.2017 сторони вели спільне господарство, проживали однією сім`єю суду не надано, а отже і доказів того, що відповідач був членом сім`ї власника спірного будинку.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Таким чином, суд дійшов висновку, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу позивачки - власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
За таких підстав, суд вважає наявними підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком з підстав, передбачених статтею 406 ЦК України.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд України у постанові № 6-158цс14, від якого не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 у справі № 14-298цс19, а також Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 235/9835/15-ц.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Відповідач ОСОБА_2 в силу частини другої статті 406 ЦК України втратив право користування спірним будинком на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 406 ЦК України), переслідує легітимну мету захист права власності позивачки, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказані права. При цьому, суд врахував, що відповідач ОСОБА_2 втратив інтерес до спірного будинку, оскільки з 2001 року в ньому не проживає.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір у сумі 840,80 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3-5, 10-13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя: