Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

місто Київ

справа № 686/17523/18

провадження № 61-9110св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міське комунальне підприємство - ринок «Ранковий»,

третя особа - Національне агентство з питань запобігання корупції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року у складі судді Карплюка О. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 березня 2019 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міського комунального підприємства - ринок «Ранковий» (далі - МКПР «Ранковий», Ринок) про визнання дискримінаційними дій стосовно неї, визнання незаконним та скасування наказу від 03 липня 2018 року № 52-К про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в тому числі, за затримку видачі трудової книжки, та відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовувала вимоги тим, щозвільнення відбулося через наявність конфлікту між нею та заступником директора Ринку ОСОБА_2 , який суміщає цю посаду з посадою водія, що містить ознаки корупції.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим, таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що звільнення позивача із займаної посади є законним, таким, що проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, підстави для задоволення позову відсутні. Суд звернув увагу, що рішенням профспілкового комітету МКПР «Ранковий» від 03 липня 2018 року № 2 надано згоду на розірвання трудового договору з позивачем за скороченням штату відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Відповідно до цього рішення ОСОБА_1 була присутня на засіданні профспілкового комітету.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 березня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, додатково зазначивши, що не може бути підставою для скасування рішення суду посилання заявника на те, що відповідачем при скороченні штату допущено порушення чинного законодавства щодо скорочення не за рахунок вільних посад.

ОСОБА_1 не надала доказів існування вакантних посад на підприємстві, які вона могла займати, враховуючи кваліфікаційні вимоги до них. Ринок повідомив, що вакантні посади за період з 06 квітня 2018 року до дня звільнення були відсутні. Судом встановлено, що відомості штатного розпису зазначене підтверджують. Посилання позивача, що суд не перевірив законність звернення заступника директора підприємства (а не директора), адже прийом і звільнення працівників належать до виключної компетенції директора, на переконання апеляційного суду, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до статті 43 КЗпП України подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору розглядається первинною профспілковою організацією. Тому, на думку колегії, зазначене твердження є довільним. Безпідставним є посилання ОСОБА_1 , що судом не було враховано, що їй при звільненні не видавалася трудова книжка. Матеріали справи свідчать, що у зв`язку з відмовою позивача отримати трудову книжку її було підприємством направлено рекомендованим листом.

Посилання позивача, що розрахунок при звільненні за її заявою не проводили, є голослівними. Доказами на підтвердження цього є тільки розрахунки позивача. Крім того, вимога про стягнення компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 не пред`являлася. Вимога про стягнення коштів за 4, 5, 6, 7 липня 2018 року не може бути задоволена, оскільки позивач 3 липня була звільнена. З наказом про звільнення ознайомлюватися відмовилася, від отримання трудової книжки та листка розрахунку відмовилася, про що свідчить акт від 03 липня 2018 року.

Також Хмельницький апеляційний суд переглянув надані позивачем відеозаписи, на яких зафіксовано, що на засіданні профспілкового комітету з приводу звільнення позивача ОСОБА_1 була присутня. На цьому засіданні розглядалося питання щодо пропонування їй вакантних посад і ухвалене рішення щодо надання згоди на звільнення позивача. Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про обґрунтованість позову, а стосуються переоцінки доказів.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у травні 2019 року, ОСОБА_1 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у позові про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалити нове рішення у цій частині про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Так, суди не перевірили законність звернення заступника директора підприємства (а не директора), оскільки прийом і звільнення працівників належать до виключної компетенції директора. Суди не встановлювали наявність вільних посад у штатному розписі підприємства, не з`ясували, чи ці вільні посади пропонувалися ОСОБА_1 як на день повідомлення, так і на день розгляду питання профкомом у день звільнення. Судами не враховано, що ОСОБА_1 неправильно розраховано компенсацію за невикористані відпустки та неправильно нараховано розрахункові, оскільки не враховано роботу 4, 5, 6, 7 липня 2018 року. Судами не надано належної оцінки доводам та доказам позивача у цій частині, внаслідок чого ухвалено незаконні рішення.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності

Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом МКПР «Ранковий» від 06 жовтня 2016 року № 59-ОД ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду начальника дільниці по утриманню ринку і автостоянок на ринку і автостоянки на вул. Геологів з 07 жовтня 2016 року на період перебування ринку і автостоянок у відомстві підприємства.

16 березня 2018 року на засіданні комісії з розгляду питань фінансово-господарської діяльності підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Хмельницького, розглядалося питання щодо оптимізації кількості працівників МКПР «Ранковий».

06 квітня 2018 року наказом цього ж підприємства № 17-ОД вирішено скоротити посаду начальника дільниці по утриманню ринку і автостоянок на ринок і автостоянки на вул. Геологів з 07 червня 2018 року. ОСОБА_1 з цим наказом ознайомилася 06 квітня 2018 року.

Також встановлено, що позивачу запропоновано переведення на іншу посаду - начальника дільниці сектору ринку на вул. Курчатова, 4/3, Курчатова, 1Г, Гастелло, 6/1, Чорновола, 23, Гагаріна , однак, позивач на переведення не погодилася.

03 липня 2018 року рішенням профспілкового комітету Ринку № 2 надано згоду на розірвання трудового договору з позивачем за скороченням штату відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Встановлено, що ОСОБА_1 була присутня на засіданні профспілкового комітету.

03 липня 2018 року наказом МКПР «Ранковий» № 52-К ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників з 03 липня 2018 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. З цим наказом позивач ознайомлена 07 липня 2018 року.

З наказом про звільнення позивач ознайомлюватися відмовилася, від отримання трудової книжки та листка розрахунку відмовилася, про що складено акт від 03 липня 2018 року.

Як з`ясовано судом, відповідач 03 липня 2018 року направив ОСОБА_1 копію наказу про звільнення та повідомлення про необхідність отримання остаточного розрахунку та трудової книжки. Зазначене повідомлення ОСОБА_1 отримала 27 липня 2018 року.

Також встановлено, що інші вакантні посади, крім запропонованої позивачу, за період з 06 квітня 2018 року до дня звільнення позивача були відсутні на підприємстві, що підтверджується штатним розписом.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

В оцінці правомірності звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд виходить з того, що суди зобов`язані були з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець вважається таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 квітня 2018 року наказом відповідача № 17-ОД вирішено скоротити посаду начальника дільниці по утриманню ринку і автостоянок на ринку і автостоянки на вул. Геологів з 07 червня 2018 року. ОСОБА_1 з цим наказом ознайомилася 06 квітня 2018 року, що нею не заперечувалося.

Крім того, як встановлено судами, позивачу запропоновано переведення на іншу посаду - начальника дільниці сектору ринку на вул. Курчатова, 4/3, Курчатова, 1Г, Гастелло, 6/1, Чорновола, 23, Гагаріна, однак, позивач на переведення не погодилася. Інші вакантні посади, крім запропонованої позивачу, за період з 06 квітня 2018 року до дня звільнення позивача були відсутні на підприємстві.

Отже, відповідач виконав приписи частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо надання позивачу пропозиції іншої роботи на підприємстві одночасно з попередженням про звільнення, а позивачем протилежне не доведено.

Доводи заявника про те, що суди не звернули увагу, що позивач є одинокою матір`ю і має переважне право на залишення на роботі, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки дослідження наявності у працівника переважного права на залишення на роботі здійснюється лише серед працівників, які обіймають однакові посади, а не серед усіх працівників роботодавця. Оскільки посада позивача обіймалася лише однією особою і вважалася виведеною з штатного розпису, то у відповідача не було підстав встановлювати переважність права ОСОБА_1 на залишення на роботі серед інших працівників.

Верховний Суд критично оцінює доводи заявниці про те, що прийом і звільнення працівників належать до виключної компетенції директора, оскільки заявником не доведено наявність наведених обмежень повноважень заступника директора відповідно до статутних документів товариства.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 неправильно розраховано компенсацію за невикористані відпустки та помилково нараховано розрахункові, оскільки не враховано роботу 4, 5, 6, 7 липня 2018 року, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин спору, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд встановив, що доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів без змін.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

Д. Д. Луспеник

О. В. Ступак