ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1253/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року про закриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», третя особа: Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпра), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Чуловського В.А., ТОВ «Кредитні Ініціативи», третя особа: Мелітопольський міськрайонний ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпра), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначав, що 23 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис, яким було запропоновано звернути стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі Іпотечного договору №5 від 30 січня 2008 року для задоволення вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором від 30 січня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та АБ «Автозазбанк».

ОСОБА_1 зазначав, що при вчиненні виконавчого напису були порушені вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій та кредитором виступила особа, яка не набула статусу нового кредитора. Окрім того, позивач наполягає, що на час вчинення виконавчого напису сплив трирічний строк, коли у кредитора виникло право на звернення стягнення і він до того ж спростовує безспірність розміру заборгованості. Також, вимоги стягувача на момент звернення до нотаріуса не були безспірними, оскільки станом на 21 вересня 2015 року кредитором безпідставно нарахована 29098,15 грн. відсотків за кредитним договором. Факт безспірності заборгованості також підтверджує той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису в суді розглядався по суті спір щодо розміру цієї заборгованості.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. від 23 листопада 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №16295.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року провадження по справі закрито.

Закриваючи провадження по справі, суд першої інстанції керувався приписами п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, яким встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Суд дійшов вищезазначеного висновку, оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 вже звертався до суду із аналогічним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса від 23 листопада 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №16295, і рішенням Мелітопольського міськрайонного суду (суддя Пономаренко Л.Е.) від 02 березня 2017 року у цивільній справі №320/1463/16-ц позов було залишено без задоволення. Апеляційний суд своєю постановою від 27 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилив, а рішення суду першої інстанції залишив без змін. В подальшому, постановою суду касаційної інстанції від 21 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення попередніх судів без змін. В позовній заяві від 28 грудня 2018 року у цивільній справі №320/10834/18 позивач знову пред`явив позов до тих же відповідачів і предметом позову знову ж таки є виконавчий напис нотаріуса від 23 листопада 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №16295. Підстави цього позову ті ж самі. Попереднім складом суду перевірялись і строки вчинення виконавчого напису, і безспірність заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу ,в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, просить скасувати ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що підстави цього позову не є тотожними з підставами раніше пред`явленого ним позову по цивільній справі № 320/1463/16-ц. Так, підставою раніше пред`явленого позову було те, що виконавчий напис від 23 листопада 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., яким запропоновано звернути стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , в рахунок заборгованості за кредитом в сумі: 69312,44 грн., повинен бути визнаним таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з тим, що при його вчиненні були порушені вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій; кредитором виступила особа, яка не набула статусу нового кредитора, а також, що на час вчинення виконавчого напису сплив трирічний строк, коли у кредитора виникло право на звернення стягнення. В 2016 році пред`являючи до суду позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги виключно необґрунтованістю вимог до нього, як боржника. Суд першої інстанції при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, (справа № 320/1463/16-ц) обмежився лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання Банком документів на підтвердження безспірної заборгованості позивача згідно з Переліком документів. Між тим, суд першої інстанції при розгляді позову, не звернув увагу, щодо поданих ОСОБА_1 доказів, які підтверджують наявність спору щодо розміру заборгованості. Зокрема, ним було долучено до матеріалів цивільної справи постанову Верховного суду від 03 липня 2019 року якою встановлені обставини, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості за кредитним договором, укладеним 30 січня 2008 року.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також зазначив, що звертаючись до суду з цим позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, він насамперед захищав свої майнові інтереси, оскільки виконавчим написом нотаріуса, запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки на житловий будинок АДРЕСА_1 , який є єдиним житлом для нього та членів його родини. Крім того, у позовній заяви ним було зазначено, що після того, як Банк 16 липня 2011 року направив вимогу про дострокове повернення кредиту, Банк не мав права нараховувати відсотки з кредитним договором. Між тим, згідно розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах вбачається, що відсотки нараховувалися до 21 вересня 2015 року. Таким чином, підставами подання цього позову є виключно наявність спірної заборгованості за кредитним договором укладеним 30 січня 2008 року, між ОСОБА_1 та АБ «АвтоЗаЗбанк», в подальшому за яким право вимоги за договором перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи». Також, при розгляді цієї справи судом не були досліджені документи, на підставі яких було вчинено виконавчий напис.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні Ініціативи» зазначають, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки на сьогодні наявне рішення суду, за яким фактично встановлені фактичні обставини справи. суб`єктний склад сторін є аналогічним, обставини, на які повторно посилається позивач, вже встановлені рішенням суду та прийнято рішення, спір не підлягає розгляду.

Інші учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

22 березня 2021 року від ТОВ «Кредитні Ініціативи» надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності їх представника (т. 2 а.с. 31).

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити її з вищевказаних підстав.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а.с. 19-21), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти у суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання чинності рішенням суду.

Встановлено, що у березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа: ВДВС Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 23 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі Іпотечного договору №5 від 30 січня 2008 року для задоволення вимог ТОВ «Кредитні ініціативи», яке на підставі Договору факторингу від 21 липня 2014 року набуло прав стягувача за кредитним договором №6-К/08 від 30 січня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та АБ «АвтоЗАЗбанк». При вчиненні виконавчого напису були порушені вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій та стягувачем виступила особа, яка не набула статусу нового кредитора. Окрім того, на час вчинення нотаріусом виконавчого напису сплив трирічний строк, коли у кредитора виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що виконавчий напис вчинено нотаріусом у відповідності до вимог чинного законодавства та згідно повного переліку необхідних для цього документів. Окрім того, виконавчий напис вчинений у межах трирічного строку з дня виникнення права вимоги, оскільки останній платіж за кредитним договором був здійснений ОСОБА_1 20 квітня 2013 року, а виконавчий напис вчинений 23 листопада 2015 року.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд Запорізької області у своїй ухвалі зазначив, що оскільки ОСОБА_1 20 березня 2013 року здійснив платіж за кредитним договором, чим визнав свій борг перед банківською установою, перебіг позовної давності відповідно до ст. 264 ЦПК України у даній справі перервався. Окрім того, оспорюючи правильність розрахунку заборгованості, позивачем не було надано свого розрахунку або належних та допустимих доказів на підтвердження іншого розміру заборгованості або ж її відсутності.

Постановою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року залишено без змін.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду даний позов, посилаючись на відсутність документів, що підтверджують безспірність вимог за кредитним договором та неправомірне нарахування Банком відсотків. Так, позивач зазначив, що станом на 21 вересня 2015 року Кредитором безпідставно нараховано 29098,15 грн. відсотків за кредитним договором, оскільки вони нараховані після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту від 16 липня 2011 року. Отже, поза увагою залишилися висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень статей 625, 1050 Цивільного кодексу України (зокрема, про те, що нарахування відсотків припиняється з закінченням строку кредитного договору чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України), викладені в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції застосувавши положення статті 255 Цивільного процесуального кодексу України, виходив із того, що позивач уже звертався до суду з тотожним позовом, за наслідками якого було ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Підстави та предмет позову у справі, у якій ухвалені оскаржувані судові рішення (справа № 320/1463/16), є тотожними підставам та предмету позову у справі № 320/10834/18.

Так, встановлено, що судами під час розгляду справи № 320/1463/16, крім підстав, зазначених ОСОБА_1 (вчинення виконавчого напису з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій, сплив трирічного строку на право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки, вчинення виконавчого напису на користь стягувача, перед яким у ОСОБА_1 не виникло ніякої відповідальності) також перевірялось питання безспірності заборгованості, зокрема у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, зазначено: «Судом установлено, що на підтвердження безспірності заборгованості ТОВ «Кредитні ініціативи» подало нотаріусу розрахунок заборгованості та вимогу, що направлялася ОСОБА_1 , у якій викладено суть зобов`язання, у чому полягає його порушення зі сторони позивачів, зазначено розмір заборгованості за кредитними договорами, запропоновано у тридцятиденний термін виконати зобов`язання, а також попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса у випадку невиконання даної вимоги.»

Суб`єктний склад сторін (позивач та відповідач) у даній справі: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського нотаріального округу Чуловський В.А. та ТОВ «Кредитні Ініціативи».

Таким чином, вже існує рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року, яке набрало законної сили, у справі №320/1463/16 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа: ВДВС Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо не дослідження судом першої інстанції у справі № 320/10834/18 документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, також не приймаються колегією суддів, оскільки зі змісту ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року (справа №320/1463/16) вбачається, що судами досліджувалися зазначені документи, надані приватний нотаріусом Чуловським В.А. та представником ТОВ «Кредитні ініціативи».

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Крім того в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» в п.93 Суд зазначив, що Право на справедливий судовий розгляд, передбачене статтею 6 параграф 1 Конвенції (995 004), передбачає повагу до принципу верховенства права. Одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.

При цьому, доводи позовної заяви ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди з висновками суддів, наведеними під час розгляду справи №320/1463/16, та обмеження судами лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур.

Ураховуючи те, що сторони, підстави і предмет позовів у даній справі та в справі № 369/3942/16-ц є однаковими, суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у справі.

Таким чином, з урахуванням наведеного колегія приходить до висновку про те, що доводи наведені в апеляційній скарзі не знайшли свого підвтердження і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а оскаржувана ухвала відповідає нормам права, тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин ухвала Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: