Справа № 490/2303/21
н/п 2-з/490/78/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви,-

ВСТАНОВИВ:

29.03.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла від ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви.

В заяві ОСОБА_1 просить суд накласти арешт на нерухоме майно та заборонити вчиняти будь-які нотаріальні дії стосовно нерухомого майна, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням законної сили.

В обґрунтування вимог посилається на те, що до Центрального районного суду м. Миколаєва нею буде подана позовна заява про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадщину вона прийняла шляхом звернення до приватного нотаріуса Грищенко Л.А. з відповідною заявою.

Право власності на вищезазначену квартиру померла набула на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.06.1994 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням від 09.06.1994 року № 01855.

13.02.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.03.2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалено про визнання договору дарування квартири ; АДРЕСА_1 , укладеного 13.02.2015 року між сторонами, недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, справа № 490/6156/18.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15.07.2020 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.03.2020 року в частині підстав визнання недійсним вказаного договору дарування, змінено та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Ухвалою Верховного Суду від 28.01.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.03.2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15.07.2020 року, повернуто заявнику.

15.01.2021 року за № 56155428 ОСОБА_2 було відмовлено у державній реєстрації права власності на зазначену квартиру, у зв`язку з тим, що у рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.03.2021 року одночасно з визнанням недійсним документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію, відсутнє визнання права власності за ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 24.03.2021 року право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_3 , що надає йому змогу у будь-який час продати або в інший спосіб розпорядитися нерухомим майном.

Крім цього, оригінал правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності на житло від 09.06.1994 року на ім`я померлої,Ю залишилось у приватного нотаріуса ММНО Грудницької І.М. при оформленні договору дарування, а отримання його дублікату потребує часу.

У випадку задоволення її позову, заявниця зможе реалізувати своє спадкове право та отримати у власність зазначене нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом.

Відсутність обтяжень у вигляді арешту на вищезазначену квартиру АДРЕСА_1 та заборони укладати усі види угод, які пов`язані з відчуженням зазначеного нерухомого майна до набрання судовим рішенням по справі законної сили надає можливість ОСОБА_3 здійснити її відчуження.

У випадку відчуження ОСОБА_3 спірного майна, виконання судового рішення буде неможливим і її порушені права та інтереси не зможуть бути ефективно захищені та поновлені.

Виходячи із предмету позову, відповідним заходом забезпечення позову є накладення арешту на нерухоме майно та заборона вчиняти будь-які нотаріальні дії стосовно нерухомого майна.

ОСОБА_1 зазначає осіб, які можуть отримати статус учасника процесу: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

30.03.2021 року матеріали справи передано для розгляду судді.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суддя встановив наступне.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу (частина сьома статті 153 ЦПК України).

Перелік видів забезпечення позову наведений у статті 150 ЦПК України. Так відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Як вказано у частині третій статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У свою чергу співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час розгляду питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

З аналізу наведених норм слідує, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у цій справі у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Також суд вважає за необхідне зазначити таке.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно роз`ясненнями, наданими у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Враховуючи предмет позову, що буде подано заявницею, наведені нею докази та обґрунтування заявлених вимог у заяві про забезпечення позову, їх розумність та адекватність, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, з метою запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів заявниці, суд вважає за можливе задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви.

Строк дії заходів забезпечення позову унормовано в ч.ч. 7-10 ст. 158 ЦПК України, зокрема: у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи; якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення; у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову; у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Керуючись ст.ст.149-153 ЦПК України, постановою Пленуму ВС України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.06 року, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) про забезпечення позову до подачі позовної заяви задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо права власності на вказане нерухоме майно.

Копію ухвали для негайного виконання надіслати до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Відповідно до ч.4 ст. 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Роз`яснити заявнику, що заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі: неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу; повернення позовної заяви; відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом. Строк пред`явлення до виконання ухвали - один рік.

Ухвала про забезпечення позову набирає законної сили з дня її проголошення (підписання) суддею та підлягає негайному виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Згідно з ст.ст.. 353, 354 ЦПК України та відповідно до п.п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва.

Суддя О.В. Саламатін