ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2021 року м. Чернівці

справа № 720/1189/20

провадження №22-ц/822/307/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Вівчар Г.А.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 08 січня 2004 року по 22 червня 2020 року ОСОБА_1 працював на посаді майстра лісу державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу».

Наказом від 22 червня 2020 року №58-К ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з скороченням чисельності штату.

Підставою для звільнення відповідно до наказу в.о. директора ДП «Новоселицьке держспецлісництво АПК» від 17 квітня 2020 року № 6 та № 7 про скорочення посади майстра лісу обходу № 4 урочища «Мамалига» та лісника з 22 червня 2020 року, підставою для скорочення цих посад є те, що на території ландшафтного заказника місцевого значення «Прутська заплава» з 2016 року не проводяться лісогосподарські роботи.

З наданого на адвокатський запит лісорубного квитка від 17 лютого 2017 року встановлено, що такі роботи проводилися у кварталах 8, 9, 37 в урочище «Мамалига» з лютого 2017 року по 31 березня 2018 року.

Однак на думку позивача, підставою для скорочення посади, яку він займав, є конфлікт, який виник між ним та в.о. директора ДП «Новоселицьке держспецлісництво АПК» ОСОБА_2 , про що свідчать його звернення до Державної служби України з питань праці, прокуратури Чернівецької області.

Також вважав, що відповідачем порушено норми законодавства, які регулюють вивільнення працівника.

Зазначав, що повідомлення про заплановане вивільнення отримано ОСОБА_1 27 квітня 2020 року, отже, двомісячний строк з дня попередження позивача про вивільнення закінчився 27 червня 2020 року, проте його звільнено 22 червня 2020 року, що є порушенням положень ст.49-2 КЗпП України.

В ДП «Новоселицьке держспецлісництво АПК» не утворено первинної профспілкової організації, але є уповноважений представник від трудового колективу.

Відповідач не звертався з поданням до уповноваженого представника трудового колективу про надання згоди на звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується із відповіді уповноваженого представника трудового колективу ДП «Новоселицьке держспецлісництво АПК» на адвокатський запит.

16 квітня 2020 року уповноважений представник трудового колективу, розглянувши вказане подання, дав згоду на скорочення посад майстра лісу обходу № 4 урочища «Мамалига» та лісника.

Наказами в.о. директора ДП «Новоселицьке держспецлісництво АПК» від 17 квітня 2020 року № 6 та № 7 скорочено посаду майстра лісу обходу № 4 урочище «Мамалига» та лісника з 22 червня 2020 року і внесено змін до штатного розпису.

Проте згода уповноваженого представника на скорочення вказаних посад в розумінні ст.43 КЗпП України не є згодою на звільнення майстра лісу ОСОБА_1 , за п.1 ст.40 цього Кодексу у зв`язку зі скороченням чисельності штату.

Крім того, згідно з ч.8 ст.43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Посилаючись на вказані обставини, вважав, що наказ головного лісничого ДП «Новоселицьке держспецлісництво АПК» від 22 червня 2020 року № 58-к про звільнення ОСОБА_1 з посади майстра лісу за п.1 ст.40 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню. Просив суд поновити його на посаді майстра лісу ДП «Новоселицьке держспецлісництво АПК» із стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та понесені витрати на правничу допомогу в сумі 13 224 грн. 40 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2020 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ головного лісничого державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» від 22 червня 2020 року №58-к про звільнення ОСОБА_1 з посади майстра лісу обходу №4 урочища «Мамалига» за п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра лісу обходу №4 урочища «Мамалига» з 23 червня 2020 року.

Стягнуто з державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 54 471 грн. (п`ятдесят чотири тисячі чотириста сімдесят одну) гривню.

Стягнуто з державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» понесені судові витрати на оплату судового збору в загальній сумі 865 грн. 80 коп.

Стягнуто з державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» понесені судові витрати на оплату правничої допомоги в загальній сумі 13 169 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді майстра лісу обходу №4 урочища «Мамалига» з 23 червня 2020 року та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача з посади майстра лісу обходу №4 урочища «Мамалига» відбулося з порушенням ст.42, 49-2 КЗпП України, що є підставою для поновлення його на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення державне підприємство «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за посадою майстер лісу ОСОБА_1 уповноважений на виконання функцій держави, а відповідно має статус державного службовця. Отже, в даному випадку має застосовуватися норма ч.6 ст.49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Вказане спростовує висновок суду першої інстанції про те, що позивача не було повідомлено за два місяці про наступне звільнення.

Крім того, суд першої інстанції помилково вказав на порушення норм ст..43 КЗпП України, відповідно до якої розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України може бути проведено за попередньо згодою первинної профспілкової організації, оскільки позивач не є членом профспілкової організації, тому жодної згоди на його звільнення не потрібно.

Апелянт також посилається на порушення судом першої інстанції збирання та дослідження доказів у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Міцней В.Ф., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Просить також стягнути 8400 грн. понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Вказує на те, що посилання апелянта на наявність у позивача статусу державного службовця, тому про наступне вивільнення він може бути повідомлений не пізніше ніж за 3 днів, не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2. ст.1 ЗУ «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 21 ЗУ «Про державну службу» визначено, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Особа, яка вступає на посаду державної служби вперше, набуває статусу державного службовця з дня публічного складення нею Присяги державного службовця, а особа, яка призначається на посаду державної служби повторно, - з дня призначення на посаду.

Відповідно до ст.39 ЗУ «Про державну службу» державному службовцю присвоюється відповідний ранг під час прийняття на державну службу та її проходження.

Позивач ОСОБА_1 був призначений на посаду майстра лісу без проведення відповідного конкурсу, присяги державного службовця не складав і рангу державного службовця йому не присвоєно, тому він не має статусу державного службовця.

Вважає безпідставним посилання апелянта на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст.43 КЗпП України при звільненні позивача, оскільки в оскаржуваному рішенні взагалі відсутній такий висновок суду.

Заперечень на відзив на апеляційну скаргу, в тому числі щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, до апеляційного суду не надходило.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Обставини справи

Судом встановлено, що з 08 січня 2004 року по 22 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 працював на посаді майстра лісу державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу».

Наказом т.в.о. директора ОСОБА_2 №6 від 17 квітня 2020 року з метою оптимізації роботи підприємства та економії коштів було прийнято рішення про скорочення посади майстра лісу обходу №4 урочище «Мамалига» кв.8;9; 37 та лісника (а.с.16).

17 квітня 2020 року ДП «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» складено акт про відмову ОСОБА_1 проставити підпис про ознайомлення з наказом №6 від 17 квітня 2020 року (а.с.58).

Наказом т.в.о. директора Женевського М.Ю. №7 від 17 квітня 2020 року «Про внесення змін до штатного розпису» зменшено з 22 червня 2020 року штатних одиниць майстра лісу на 1 одиницю, лісники на 1 одиницю (а.с.17).

21 квітня 2020 року ОСОБА_1 було направлено персональне повідомлення «Про заплановане вивільнення», яке отримане ОСОБА_1 27 квітня 2020 року.

Наказом від 22 червня 2020 року №58-К ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності штату.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 753/3889/17.

Відповідно до наказу т.в.о. директора Женевського М.Ю. №6 від 17 квітня 2020 року з метою оптимізації роботи підприємства та економії коштів було прийнято рішення про скорочення посади майстра лісу обходу №4 урочище «Мамалига» кв.8;9; 37 та лісника (а.с.16).

17 квітня 2020 року ДП «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» складено акт про відмову ОСОБА_1 проставити підпис про ознайомлення з наказом №6 від 17 квітня 2020 року (а.с.58).

Є безпідставними доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 було попереджено про скорочення його посади саме 17 квітня 2020 року. Як вбачається з наведеного вище акту, що він складений про те, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом про скорочення посади майстра лісу. Проте, його не попереджували про наступне звільнення з роботи.

Наказом т.в.о. директора ОСОБА_2 №7 від 17 квітня 2020 року «Про внесення змін до штатного розпису» зменшено з 22 червня 2020 року штатних одиниць майстра лісу на 1 одиницю, лісники на 1 одиницю (а.с.17).

21 квітня 2020 року ОСОБА_1 було направлено персональне повідомлення «Про заплановане вивільнення», яке отримане ОСОБА_1 27 квітня 2020 року.

Наказом від 22 червня 2020 року №58-К ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності штату.

Таким чином, работодавцем було порушено процедуру попередження ОСОБА_1 про подальше звільнення не пізніше ніж за два місяці.

Є безпідставними доводи апелянта про те, що за посадою майстер лісу ОСОБА_1 уповноважений на виконання функцій держави, а відповідно має статус державного службовця. Отже, в даному випадку має застосовуватися норма ч.6 ст.49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Відповідно до ст.89 Лісового кодексу України державна лісова охорона, яка діє у складі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань лісового господарства та підприємств, установ і організацій, що належать до сфери їх управління . Державна лісова охорона має статус правоохоронного органу.

Згідно з п.п. «е» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону є: державна лісова охорона, державна охорона природно-заповідного фонду.

Отже, майстри лісу мають лише номінальний правовий статус працівників правоохоронних органів, але фактично перебувають у трудових відносинах з комерційним суб`єктом господарювання. Відповідно, вони не є державними службовцями, присвоєння категорій та рангів для них не передбачено.

Саме по собі віднесення посади працівників лісової охорони до суб`єктів, які зобов`язані подавати декларацію про доходи, не надає їм статусу державних службовців.

Крім того, відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частини друга, третя цієї статті визначають обставини, які мають враховуватись у разі вирішення питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

При вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Як вбачається з копії протоколу №2 засідання працівників Державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» від 14 квітня 2020 року, на засідання працівників підприємства обговорювалось питання щодо скорочення посади майстра лісу обходу №4 урочище «Мамалига» кВ.8;9;37 та лісника, вирішили скоротити посаду майстра лісу ОСОБА_1 та лісника згідно матеріалів лісовпорядкування та внести зміни до штатного розпису.

14 квітня 2020 року працівниками Державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» складено акт «Про скорочення штату №1-А, відповідно до якого переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці надано старшому майстру лісу ОСОБА_3 , ліснику ОСОБА_4 (а.с.59).

Проте вказаний акт не містить порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працює на даному підприємстві майстром лісу з 06 серпня 2001 року, тобто стаж його роботу складає 19 років, має спеціальну освіту, на утримані має неповнолітню дитина, в сім`ї інших осіб і з самостійним заробітком не має, розлучений.

Старший майстер лісу ОСОБА_3 має стаж роботи на даному підприємстві 8 років, на утримані двоє малолітніх дітей, освіта середня, одружений дружина перебуває в декретній відпустці.

ОСОБА_4 лісник, третя група інвалідності, стаж роботи 16 років, освіта середня.

За встановлених обставин, дослідивши особові справи працівників, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 мав переваги на залишення на роботі в порівнянні з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з якими його порівнювали під час звільнення, а також з іншими працівниками, а саме з лісником ОСОБА_5 , стаж роботи 17 років, освіта середня, ОСОБА_6 стаж роботи 9 років, освіта середня; ОСОБА_7 стаж роботи 11 років, освіта спеціальна; ОСОБА_8 стаж роботи 7 років, освіта середня; ОСОБА_9 стаж роботи 15 років, освіта середня; ОСОБА_10 , учасник АТО, освіта середня; ОСОБА_11 стаж роботи 16 років, освіта середня; ОСОБА_12 стаж роботи 5 років, освіта середня; ОСОБА_13 стаж роботи 14 років, освіта середня, оскільки має більш тривали безперервний стаж роботи на підприємстві, є єдиним членом сімї із самостійним доходом, має спеціальну освіту, тобто в розумінні ч.1 ст.42 КЗпП України є працівником з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції було надано неправильну правову оцінку переважному праву ОСОБА_1 щодо залишення на займаній посаді у порівнянні з іншими працівниками зводяться до переоцінки доказів.

Апеляційний суд не приймає до уваги надану до апеляційної скарги відповідь Прикордонної служби України про перебування за лінією інженерних прикордонних споруджень для виконання лісогосподарських робіт майстра лісу ОСОБА_1 від 25 червня №22.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18.

Відповідач, не надавши всі наявні у нього докази на обґрунтування заперечень на позовну заяву до суду першої інстанції, реалізував належні йому процесуальні права на власний розсуд.

Апеляційний суд не встановив наявності об`єктивних перешкод у заявника для своєчасного подання такого доказу до суду першої інстанції чи поважних причин його неподання.

Колегія суддів вважає безпідставним доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст.43 КЗпП України при звільненні позивача, оскільки оскаржуване рішення таких висновків суду не містить.

Є також необґрунтованими посилання апелянта на те, що судом першої інстанції поновлено ОСОБА_1 на неіснуючій посаді, оскільки як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 , останній був звільнений з посади саме майстра лісу обходу №4 урочища «Мамалига», тому судом правомірно поновлено його на посаді, з якої він був звільнений з порушенням трудового законодавства.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2020 року залишити без змін.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу заявив про стягнення з відповідача на його користь 8400 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, подавши звіт (акт) про надані послуги та квитанцію про їх оплату.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_1 у даній справі був адвокат Міцней В.Ф., який діяв на підставі ордеру серії СЕ № 1012550 та договору про надання професійної правничої допомоги від 22 червня 2020 року. Відповідно до умов договору про надання правової допомого, година роботи адвоката визначена в межах 40 % розміру мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня поточного року, що у 2021 році складало 2400 грн.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвокат Міцней В.Ф. надав звіт про надані послуги та копію до прибуткового касового ордеру №1/03/1 від 01 березня 2021 року, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 сплатив адвокату грошові кошти в сумі 8400 грн. за надання правничої допомоги, а саме підготовку відзиву на апеляційну скаргу. Направлення сторонам та до суду (3:30 год).

Отже, понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу є документально підтверджені, заперечень щодо співмірності витрат чи клопотання про зменшення цих витрат з боку відповідача до апеляційного суду не надходило, тому з державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 8400 грн. в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату правової допомоги у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з державного підприємства «Новоселицьке державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 8400 (вісім тисяч чотириста) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк