П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2021 року

м. Рівне

Справа № 571/45/21

Провадження № 22-ц/4815/525/21

Головуючий у Рокитнівському районному суді

Рівненської області: суддя Комзюк А.Ф.

Ухвалу суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 17 год. 53 хв. 11.02.2021 в смт. Рокитне

Рівненської області

Повний текст ухвали складено: 18.02.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: державного виконавця Кузло Лілії Валеріївни та представника ОСОБА_1 - адвоката Ціпана Олександра Петровича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2021 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 ; про визнання неправомірною постанови від 19 вересня 2017 року державного виконавця Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) здійснити у виконавчому провадженні №11624337 усіх заходів, необхідних для своєчасного та повного виконання судового рішення,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 зі скаргою на постанову про закінчення виконавчого провадження №11624337 з примусового виконання виконавчого листа №2-132, виданого Рокитнівським районним судом Рівненської області.

Мотивуючи вимоги, вказувалося, що 04 березня 2004 року Рокитнівським районним судом Рівненської області ухвалено рішення у справі №2-132 за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення на її користь на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі ј частини сукупного доходу, починаючи з 12 лютого 2004 року і до досягнення повноліття. На виконання рішення було видано виконавчий лист, який було звернуто до примусового виконання. 25 вересня 2020 року з огляду на те, що боржник аліменти сплачував частково і періодично, стягувач звернулася до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Рівненський РВ ДВС) за наданням інформації про хід виконавчого провадження. Тривалий час відповідь їй не надходила і лише за її наполегливими телефонними дзвінками у другій частині листопада 2020 року одержала листа від 27 жовтня 2020 року. За змістом наданої інформації, виконавче провадження №11624337 з примусового виконання виконавчого листа №2-132 Рокитнівського районного суду Рівненської області 19 вересня 2017 року закінчене на підставі п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

24 листопада 2020 року стягувач звернулася до органу виконавчої служби за наданням їй копії постанови про закінчення виконавчого провадження, копії супровідного листа до цієї постанови, копії виконавчого листа та копію останнього розрахунку із заборгованості за аліментами, однак копій даних документів їй надіслано не було.

Ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2021 року скаргу задоволено частково.

Визнано постанову державного виконавця Рівненського РВ ДВС від 19 вересня 2017 року про закінчення виконавчого провадження №11624337 з примусового виконання виконавчого листа №2-132 від 04.03.2004 Рокитнівського районного суду Рівненської області неправомірною.

Зобов`язано державного виконавця Рівненського РВ ДВС усунути порушення шляхом скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 19 вересня 2017 року та здійснити у виконавчому провадженні №11624337 усіх заходів, необхідних для своєчасного в повному обсязі виконання рішення суду при примусовому виконанні виконавчого листа №2-132 від 04.03.2004 Рокитнівського районного суду Рівненської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини сукупного доходу, починаючи з 12 лютого 2004 року і до досягнення нею повноліття.

У поданій апеляційній скарзі боржник покликається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, які полягали у порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права і неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалося про хибність висновків суду щодо застосування ч. 2 ст. 194 СК України, оскільки боржник не перебував у розшуку чи за кордоном, жодних підстав для нарахування чи стягнення утвореної не з його вини заборгованості за аліментами немає. Будь-які дії стосовно виконавчого провадження №11624337, що відкрите на виконання рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 04 березня 2004 року, стягувачем чи виконавцем не вчинялися. Не вживалися заходи і з приводу примусового виконання судового рішення. Протягом усього часу стягувач не наполягала на стягненні аліментів, натомість, отримуючи соціальну допомогу і зверталася у Рівненський РВ ДВС для отримання довідок про несплату їй аліментів. Тобто вважає, що твердження стягувача про її необізнаність з ходом виконавчого провадження суперечить дійсним обставинам справи.

19 вересня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з досягненням дочкою, на утримання якої присуджено аліменти, повноліття. Тому посилався на законне право ОСОБА_1 оскаржити прийняте державним виконавцем рішення відповідно до ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 449 ЦПК України, п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездітність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" у десятиденний строк з дня, коли дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому також вважав, що стягувач не надала доказів про поважність причин пропуску строку звернення за оскарженням постанови про закінчення виконавчого провадження, адже станом на 24 листопада 2020 року вона уже знала про своє порушене право.

Отже, ОСОБА_2 переконує, що суд безпідставно визнав поважними причини пропуску строків оскарження постанови державного виконавця.

Крім того, покликався на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у справі "Рябих проти Росії" Заява №52854/99), де зазначалося про право на справедливий судовий розгляд гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень, недопустимості повторного розгляду уже вирішеної справи.

З наведених міркувань просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановивши нове судове рішення, яким в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подавався, хоча про право його подати їм було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 12 березня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості скарги, оскільки станом на день закінчення виконавчого провадження існувала заборгованість боржника за аліментами, які стягувалися на користь стягувача на утримання спільної дитини, що унеможливлювало винесення відповідної постанови державним виконавцем.

Як з`ясовано судом, і ці обставини видно з матеріалів справи, 04 березня 2004 року Рокитнівським районним судом Рівненської області ухвалено рішення у справі №2-132, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини сукупного доходу, починаючи з 12 лютого 2004 року і до досягнення повноліття.

В подальшому, 24 березня 2004 року, державним виконавцем Рівненського РВ ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (за заявою стягувача) про примусове виконання виконавчого листа №2-132, виданого 04 березня 2004 року Рокитнівським районним судом Рівненської області на примусове виконання зазначеного судового рішення.

19 вересня 2017 року державним виконавцем Рівненського РВ ДВС закінчено виконавче провадження №11624337 з примусового виконання виконавчого листа №2-132, виданого Рокитнівським районним судом Рівненської області 04 березня 2004 року, на підставі пункту 7 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", про що винесено відповідну постанову.

Дана норма закону вказує, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.

Як правильно послався суд, матеріали виконавчого провадження не містять належних і допустимих доказів про направлення оскаржуваної постанови сторонам і що про це рішення державного виконавця було повідомлено стягувача.

Поготів, після отримання у листопаді 2020 року повідомлення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження копію постанови та розрахунок із заборгованості за аліментами направлено ОСОБА_1 лише 11 грудня 2020 року.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Рівненського РВ ДВС до застосування підлягають норми права, на застосуванні яких наполягала стягувач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив її вимоги, визнавши оскаржувану постанову неправомірною та зобов`язавши державного виконавця усунути порушення шляхом скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 19 вересня 2017 року та здійснити у виконавчому провадженні №11624337 усіх заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання судового рішення при примусовому виконанні виконавчого листа №2-132 від 04 березня 2004 року, виданого Рокитнівським районним судом Рівненської області.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо безпідставності закінчення виконавчого провадження через досягнення дочкою, на утримання якою стягувалися аліменти, повноліття, то з ними погодитися неможливо. Так, закінчення виконавчого провадження із застосованої державним виконавцем підстави (п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження") є можливими лише у разі відсутності заборгованості зі сплати аліментів. Між тим, станом на день винесення оскаржуваної постанови заборгованість зі сплати аліментів складала 45 918, 38 гривень, що видно із відповідного розрахунку Рівненського РВ ДВС від 18 вересня 2017 року №13879. Тобто існування вказаного факту унеможливлювало закінчення виконавчого провадження.

Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про неврахування судом норми ч. 2 ст. 194 СК України, оскільки оскарження постанови державного виконавця не регулюється Сімейним кодексом України, тобто посилання на це положення закону є необґрунтованим і передчасним.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця чи посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Неспроможними з правової точки зору є покликання ОСОБА_2 на недодержання судом норм процесуального права.

Так, згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Проте будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів боржником надано не було, матеріали справи не містять, а судом не було здобуто.

Не встановлено апеляційним судом підстав для застосування норми ч. 3 ст. 376 ЦПК України, де наведено повний і вичерпний перелік обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення.

Спростовуються обставинами справи й вимогами закону твердження автора апеляційної скарги про те, що стягувач була обізнана з ходом виконавчого провадження, адже неодноразово зверталася до державного виконавця з приводу отримання довідок щодо несплати аліментів для надання їй соціальної допомоги. Будь-яких доказів, які підтверджували би доводи ОСОБА_2 також надано не було.

Норми статей 12 і 81 ЦПК України вказують, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Навпаки вбачаються факти неповного і недостатнього вжиття державним виконавцем заходів до примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів. Так, на а.с. 37-39 містяться лист ВАТ "Любомирський вапняно-силікатний завод" №2045 від 29.04.2004, звідки видно, що боржник на даному підприємстві не працює, через що на адресу Рівненського РВ ДВС повертається виконавчий лист №2-132 від 06.03.2004; розпорядження державного виконавця про направлення виконавчого листа №2-132 від 04.03.2004 до СГПП "Горинь" у с. Олександрія Рівненського району Рівненської області для утримання коштів аліментів із заробітку ОСОБА_2 та довідка ПСП "Горинь" №28 від 28.10.2010 про те, що аліменти з боржника на користь ОСОБА_5 і ОСОБА_1 утримано повністю і розраховано зі стягувачами, а сам ОСОБА_2 звільнений з роботи 11 грудня 2009 року.

Про аргументи стосовно неповажності пропуску строку звернення до суду за оскарженням рішення державного виконавця, то судом попередньої інстанції зроблено обґрунтовані висновки, що відображено в оскаржуваній ухвалі.

Решта доводів апеляційної скарги також є необґрунтованими і колегією суддів відхиляються.

Стаття 1291 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у ч. 1 ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ст. 431 ЦПК).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2021 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 06.04.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків