Справа № 201/6501/20
Провадження № 2/201/339/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

23 березня 2021 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Шумейко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення спільної часткової власності та визначення права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 09 липня 2020 року звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просила суд:

Припинити право спільної часткової власності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення № 1 магазин на І-му поверсі, загальною площею 79.1 кв.м. та нежитлове приміщення № 2 на ІІ-му поверсі загальною площею 55,6 кв.м. в житловому будинку літ. А-2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 36,5 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м., яка складається з 1-коридор, загальною площею 6,2 кв.м, 2-кухня. загальною площею 5,4 кв.м., 3-санвузол, загальною площею 3,5 кв.м., 4-житлова, загальною площею 8,9 кв.м., 5-житлова, загальною площею 12,5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 79,5 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м., яка складається з 1-тамбур, загальною площею 1,8 кв.м., 2-веранда, загальною площею 7,7 кв.м, 3-житлова, загальною площею 11,6 кв.м., житловою 11,6 кв.м., 4-кухня, загальною площею 7,5 кв.м., 5-санвузол - загальною площею 2,9 кв.м., 6-кладова, загальною площею 0,4 кв.м., 7-житлова, загальною площею 20,8 кв.м., 8-житлова, загальною площею 14,9 кв.м., 9-житлова, загальною площею 11,9 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 51,2 кв.м., житловою 25,5 кв.м., яка складається з 1-коридор загальною площею 6,3 кв.м., 2-кухня загальною площею 12,4 кв.м., 3-туалет загальною площею 0,8 кв.м, 4-коридор загальною площею 2,0 кв.м., 5-ванна загальною площею 4,2 кв.м., 6-житлова загальною площею 9,3 кв,м., 7-житлова, загальною площею 16,2 кв.м. житловою площею 16,2 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є власником 84/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який перебуває у спільній частковій власності. Зазначена частка складається з нежитлового приміщення № 1 магазин па 1-му поверсі, загальною площею 79,1 кв.м. та нежитлове приміщення № 2 на ІІ-му поверсі загальною площею 55,6 кв.м. в житловому будинку літ. А-2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (квартира АДРЕСА_5 ) та 25/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (квартира АДРЕСА_6 ).

Співвласником іншої частки домоволодіння (квартира АДРЕСА_7 ) с ОСОБА_2 якому на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 03 листопада 1998 року належить 16/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , з прилеглими до нього будовами та спорудами в житловому будинку А-2.

Житловий будинок № 7 складається з окремих 5 ізольованих квартир, 2 з яких було переобладнано в нежитлове приміщення магазин та які мають окрему систему життєзабезпечення.

Позивач позбавлена можливості вільно розпоряджатися належним їй майном, оскільки для розпорядження цим майном необхідно отримати згоду іншого співвласника ОСОБА_2 , який такої згоди не надає, що підтверджується нотаріальною заявою щодо надання згоди або відмови купівлі 11/80 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

У позивача не має можливості присвоїти окремі адреси належним їй квартирам. Дані обставини створюють фактичну і юридичну невизнаність для неї як співвласника значно більшої ніж у відповідача частки. Пославшись на норми права просила її позовні вимоги задовольнити (а.с.2-6).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 09 липня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.35).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно- довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.36).

До суду 03 серпня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.37).

Ухвалою судді від 03 серпня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення спільної часткової власності та визначення права власності (а.с. 38-39).

Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити, проти заочного порядку розгляду справи не заперечувала.

Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановленні судом.

ОСОБА_1 па підставі договору дарування від 20 травня 2016 року належить 11/80 частин спільної часткової власності житлового будинку АДРЕСА_1 , літ. А-2 загальною площею 167,1 кв.м, житловою площею 106,1 кв.м. (а.с. 7-9).

Окрім того відповідно до договору дарування від 20 травня 2016 року ОСОБА_1 прийняла в дар 25/100 частин спільної часткової власності житлового будинку АДРЕСА_1 , літ. А-2 житлового будинку житловою площею 171,3 кв.м., літ. Б-сарай, літ. В-вхід до погребу, літ. Г-навіс, №1-6.8-11-споруди, І, III мощення (а.с. 10-13)

21 квітня 2016 року на підставі договору дарування ОСОБА_1 прийняла в дар нежитлове приміщення № 1 магазину на 1-му поверсі, загальною площею 79,1 кв.м., та нежитлове приміщення № 2 на ІІ-поверсі, загальною площею 55,6 кв.м., в житловому будинку літ А-2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 14-16).

На підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 1999 року ОСОБА_2 належить 16/100 частин в житловому будинку з прилеглими частинами в будинку А-2 кв. 4, яка складається з 1-придбаник, 2-кухня. 3-туалет, 4-коридор, 5-вана, 6,7-житлові житловою площею 22,6 кв.м., які розташовані на земельній ділянці площею 469 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . На якому розташовані А-2-житловий будинок площею 171,3 кв.м., літ. Б- сарай, літ. В-вхід до погребу, 1-6-споруди, І-ІІІ мощення (а.с.17-18).

З наведеного вбачається, що будинок АДРЕСА_1 належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, яку позивач просить припинити у зв`язку з неможливістю розпорядження належним їй майном.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦІІК України визначено, що доказами с будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами: 2) висновками експертів: 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які .містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1,2 ст. 321 ЦК України).

За ч. 1 ст. 356 ЦК України спільна часткова власність власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз зазначеної норми дає підстави, дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81 цс 11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (Постанова Верховного суду від 18 липня 2019 року по справі № 210/2236/15-ц, провадження № 61-33924св18.

Так, позивач при пред`явленні позовних вимог посилається на те, що відповідачем порушуються її права як співвласника буд. АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надала рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2018 року де вказано, що Особа 1 звернулася з позовом до Особа 2 про усунення перешкод у користуванні майном. Суд критично ставиться до наданої роздруківки рішення, з якої не можливо встановити між ким саме виник спір, та стосовно якого майна у сторін виник спір.

Заявляючи позовні вимоги про припинення права спільної часткової власності, позивачем не зазначено правової норми на підставі якої вона звертається з даною позовною вимогою.

Окрім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами про неподільність спільного майна та неможливості спільного володіння і користування цим майном з відповідачем.

Отже, з огляду на зазначене, підстав для припинення права спільної часткової власності на вимогу іншого співвласника у цій справі відсутні, а звідси позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності, оскільки визнання права власності можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд мас виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А. N 303-А, п. 29).

Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 76-78, 81, 141, 263-265, 282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення спільної часткової власності та визначення права власності відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач мас право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Дніпропетровська.

Повний текст рішення виготовлено 31 березня 2021року

Суддя С.О. Демидова