Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Пустовойт Т. В., за участю секретаря судового засідання Родіної Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року до суду звернувся АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого на підставі ст.55 ЦПК України є АТ «Альфа-Банк», із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №215/12-07-1043 від 24.10.2007 року в сумі 173202,20 грн., а також стягнути судові витрати в сумі 2598,04 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 24.10.2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №215/12-07-1043, відповідно до умов п.1.1 якого банк надав відповідачу ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 115550,00 грн., зі сплатою 13,5 відсотків річних. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 24.10.2007 року АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки №215/12-07-1045 щодо виконання зобов`язань по вищезазначеному кредитному договору. Проте, в порушення умов договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 18.06.2019 року утворилася заборгованість за користування кредитом у сумі 173202,20 грн., яка складається з: простроченої заборгованості 110915,46 грн. та простроченої заборгованості по нарахованих відсотках 62286,74 грн. У зв`язку з викладеним, позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача Дегтярьов Є.В., який діє на підставі довіреності від 04.02.2020 року, в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність на підставі наявних доказів та матеріалів.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає, просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, посилається на сплив позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Чекменьов Д.М., який діє на підставі ордеру ДН №0003009 від 26.06.2020 року, у судове засідання не з`явився, надав відповідну заяву про розгляд справи у його відсутність з врахуванням викладеної позиції у відзиву на позовну заяву, за яким зазначено, що в матеріалах справи відсутні документи, які б належним чином підтверджували видачу кредиту ОСОБА_1 (копія платіжного доручення про переведення коштів на рахунок останнього чи підписана ним заява на видачу готівки), спосіб видачі кредиту останньому (готівковий, безготівковий), повідомлення позичальника ОСОБА_1 та/або поручителя ОСОБА_2 про наявність заборгованості за кредитом та вимога про погашення, а також заходи, вжиті позивачем для стягнення заборгованості за рахунок іпотечного майна. При цьому в поданих позивачем документах, містяться розбіжності щодо номерів кредитних договорів, так 24.10.2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту №215/12-07-1043,того ж дня між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з однієї сторони, та АКБ «Укрсоцбанк», з іншої сторони, укладено договір поруки №215/12-07-1045, разом з тим, погашення заборгованості здійснювалось за №215/12-07-1044. Відтак, вказав на можливу наявність ще одного кредитного договору, до якого ОСОБА_2 як поручитель відношення не має. При цьому зауважив, що на момент пред`явлення позову спливли строки позовної давності, а також звернення до ОСОБА_2 як до поручителя, відтак позовні вимоги банку до ОСОБА_2 , на думку представника останнього, задоволенню не підлягають. Також надав докази щодо витрат на правову допомогу, понесені ОСОБА_2 , які просив стягнути з позивача.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку запереченням сторони відповідача та доводам позивача, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

За положеннями ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Абзац 2 ч.1 ст.1048 ЦК України передбачає, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 зобов`язання щодо щомісячного погашення кредиту не виконує.

Згідно зі ст.610 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Судом встановлено, що згідно з рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у Передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме з 15.10.2019 року. За вказаним Передавальним актом, АТ «Альфа-банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Згідно з п.1 Передавального акта від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа-Банк».

24.10.2007 року АКБ «Укрсоцбанк» та відповідач ОСОБА_1 уклали договір кредиту №215/12-07-1043, згідно умов якого банк надав позичальникові ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 115550,00 грн., зі сплатою 13,5 % річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: з 15.12.2007 року по 15.09.2032 року щомісячно до 15 числа кожного місяця 386,00 грн. та до 15.10.2032 року 522,00 грн., з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 15 жовтня 2032 року. (п.1.1. договору)

Згідно з п.1.2 вказаного договору кредит наданий для оплати придбаного жилого будинку АДРЕСА_1 .

Згідно п.2.1. договору надання кредиту проводиться шляхом перерахування видачі Позичальнику готівкових грошей, на цілі, визначені п. 1.2.

Відповідно до заяви про видачу готівки №25-02 від 24.10.2007 року, АКБ «Укрсоцбанк» здійснило видачу грошових коштів у сумі 115550,00 грн. отримувачу ОСОБА_1 .

Пунктом 2.4.1 договору передбачено, що сплата процентів здійснюється у валюті кредиту не пізніше п`ятнадцятого числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти.

Згідно п. 3.3.9 договору кредиту позичальник ОСОБА_1 зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1 цього договору.

З довідки-розрахунку кредитної заборгованості, яка надана позивачем до позову вбачається, що відповідач ОСОБА_1 порушив умови договору щодо своєчасної та в повному обсязі оплати кредиту із нарахованими відсотками, в результаті чого станом на 18.06.2019 року має заборгованість за користування кредитом у сумі 173202,20 грн., яка складається з : простроченої заборгованості 110915,46 грн. та простроченої заборгованості по нарахованих відсотках 62286,74 грн.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача ОСОБА_2 та його представника щодо відсутності в матеріалах справи документів, які б належним чином підтверджували видачу 24.10.2007 року кредиту ОСОБА_1 , як то копії платіжного доручення про переведення коштів на рахунок останнього чи підписаної ним заяви на видачу готівки, оскільки особисто відповідачем ОСОБА_1 , протягом слухання справи у суді, не подавалось жодного заперечення з цих підстав. А також, згідно розрахунку за кредитним договором №215/12-07-1043 від 24.10.2007 року, останній до 17.11.2008 року сплачував суми кредиту, таким чином визнаючи отримання грошових коштів.

Відповідно у позивача виникло право на звернення до суду за захистом порушених прав з вимогою про стягнення заборгованості за договором кредиту.

В матеріалах справи наявний Іпотечний договір №215/12-07-1043 від 24.10.2007 року, укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , за яким останній передав в іпотеку банку в якості забезпечення виконання ним зобов`язань за Договором кредиту №215/12-07-1044 від 24.10.2007 року, нерухоме майно, а саме домоволодіння (житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами), загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимог, щодо звернення стягнення на іпотечне майно, позивачем не заявлялось.

Згідно виписки по рахунку № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 погашав заборгованість за кредитним договором №215/12-07-1044 від 24.10.2007 року, останній платіж в сумі 386,00 грн. внесено 16.01.2009 року.

Разом з тим, відповідно, до довідки АТ «Альфа-Банк» від 29.05.2020 року, ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №215/12-07-1043 від 24.10.2007 року, 15.01.2009 року внесено останній платіж в сумі 400,00 грн. Вказане суд приймає до уваги, як останній здійснений відповідачем ОСОБА_1 платіж за спірним договором.

Відповідно до п.3.3.13 кредитного договору ОСОБА_1 повинен був з`явитись у строк, визначений в п.2.6.3 цього договору, для підписання Додаткової угоди, в якій визначений розмір процентної ставки за користування кредитом нам наступний рік.

Згідно кредитного договору №215/12-07-1043 від 24.10.2007 року процентна ставка за користування кредитом становить 13,5%, проте, відповідно до наданого позивачем розрахунку у 2008 році її було збільшено до 19,5%.

Щодо нарахування і стягнення процентів від суми кредиту суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за користування кредитом.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

За змістом статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та у порядку, що встановлені договором, як це встановлено ст.1049 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами.

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року №2121-III (далі Закон).

Відповідно до статті 2 Закону, банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

За приписами ч.2 ст.1054 ЦК України до правовідносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що у період з 24.10.2017 року по 14.07.2008 року позивачем застосовувалась відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 13,50% річних, а з 14.07.2008 року 19,50% річних.

Перевіряючи законність підвищення позивачем процентної ставки за користування кредитом, суд виходить з наступного.

Згідно ч.4 ст.1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки, кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку, відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі №6-2315цс16 та від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року №1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил, адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу.

У разі підвищення Банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо Банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа №6-57цс12), від 30 листопада 2016 року (справа №6-82цс16), від 11 жовтня 2017 року (справа №6-1374цс17) та в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року (справа №761/37819/15-ц).

Дослідивши докази по справі в частині законності підвищення Банком процентної ставки з 14.07.2008 року до 19,50%, суд вважає, що позивач не надав суду належних доказів щодо належного повідомлення Клієнта про підвищення банком процентної ставки, що виключає право Банка на викладені дії, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів після 14.07.2008 року за процентною ставкою 19,50% - є безпідставними.

Крім того, за кредитним договором №215/12-07-1043 від 24.10.2007 року, визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту (15.10.2032 року), відтак перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Разом з тим, АТ «Укрсоцбанк» звернулось з вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованими на нього, лише 15.10.2019 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності з часу несплати чергового платежу 15.01.2009 року.

Відтак позовні вимоги, щодо стягненню з відповідача ОСОБА_1 (позичальника) суми заборгованості за користування кредитом задоволенню не підлягають.

Щодо вимог заявлених до відповідача ОСОБА_2 , як до поручителя за кредитним договором, суд зазначає наступне.

Разом з тим, відповідно до п.1.3.1, 1.3.2 договору кредиту в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, сторони укладають договір поруки.

Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 укладений 24.10.2007 року договір поруки №215/12-07-1045, згідно умов якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом , можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Договором кредиту №215/12-07-1043 від 24.10.2007 року.

Пунктом 6.2 договору поруки передбачено, що він набирає чинності з дати його укладення.

Згідно ч. 1 ст.553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

При цьому ч.1 ст.559 ЦК України, передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Позивачем не доведено фактів направлення поручителю ОСОБА_2 листа про зміну умов кредитного договору (зміна процентної ставки), а також його вручення адресатові під розписку.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладення договору) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14 зроблено висновок, що «виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем)».

Cтрок, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позову. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2662цс15 та від 29.03.2017 року №6-3087ц.

Таким чином, суд приходить до висновку про припинення поруки у зв`язку з тим, що поручителя ОСОБА_2 не повідомлено про зміну зобов`язання, що збільшило обсяг його відповідальності (про зміну процентної ставки), а також перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо щомісячних платежів, щодо виконання основного зобов`язання в повному обсязі встановлено з 15.02.2009 року, а з зазначеним позовом банк звернувся лише у 2019 році.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", "Лавентс проти Латвії", «Данілов проти України»).

Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі №910/15944/17.

Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі №910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17, зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини.

Оцінивши надані ОСОБА_2 докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 17320,00 гривень, суд вбачає невідповідність критерію реальності й розумності заявленого обсягу фактично наданих адвокатських послуг і їх розміру за складністю справи, виконаних адвокатом робіт та часом, витраченим на їх виконання, а також із предметом позову та значенням справи для сторін.

Відтак, суд вважає необхідним зменшити розмір понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, стягнувши на його користь з позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» витрати у розмірі 4500,00 гривень.

Керуючись ст.ст.2, 4, 5, 10-13, 76-81, 258-259, 263-265, 268, 289 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (, юридична адреса: м.Київ, вул.Велика Васильківська, буд.100, МФО 300346, р/р IBAN НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.

В задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення решти витрат на правничу допомогу адвоката відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 02.04.2021 року.

Суддя: Т.В. Пустовойт