Справа № 495/3742/18
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

22 березня 2021 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Чеботарьовій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся 04 травня 2018 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Короткий зміст та обґрунтування позову

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 26.08.1995 року по 17.11.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За цей час сторонами було придбано нерухоме майно, а саме земельну ділянку № НОМЕР_1 «а» площею 0,0380 га, кадастровий номер :02:015:0032, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому на зазначеній земельній ділянці було збудовано три об`єкти нерухомості, а саме: садовий будинок, гараж із другим жилим поверхом, госпбудівля. Також на земельній ділянці було збудовано допоміжні споруди. Як зазначає позивач, будівництво нерухомого майна та придбання зазначеної вище земельної ділянки було здійснено за кошти позивача ОСОБА_1 , адже він займався підприємницькою діяльністю, в той час як відповідачка ОСОБА_2 не працювала в період шлюбу. Позивач ОСОБА_1 зазначає, що протягом 2013-2017 років на будівництво спірних об`єктів нерухомого майна ним було витрачено значні кошти, в т.ч. особисті (у 2016 році), а саме: - протягом 2013-2014 років було витрачено 1 040 927,73 (один мільйон сорок тисяч дев`ятсот двадцять сім грн. 73 коп.) грн.; протягом 2015-2017 років було витрачено 222506,41 (двісті двадцять дві тисячі п`ятсот шість грн. 41 коп.) грн. Листом від 06.12.2017 №02/16-29-7337/3048 Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради повідомив, що 12.04.2016 за №ОД 46 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області було зареєстровано повторно подане (попереднє було подано 12.04.2013 року) повідомлення про початок виконання будівельних робіт на будівництво двоповерхового садового будинку з гаражем та госпбудівлями та спорудами» за адресою: АДРЕСА_1 , а також що 15.04.2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області було зареєстровано за №ОД 63 декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи по якому виконувались на підставі повідомлення про початок їх виконання. Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідачем ОСОБА_2 було свідомо подано повторне повідомлення про початок виконання будівельних робіт задля того щоб уникнути поділу спільного майна. Зазначене дозволило відповідачеві ОСОБА_2 здійснити реєстрацію права власності зазначені вище будівлі виключно на себе, тоді як зазначене майно будувалося під час шлюбу, а суттєві поліпшення були зроблені позивачем за власні кошти вже після розірвання шлюбу. Факт того, що відповідач ОСОБА_2 оформила право власності на спірне майно виключно на своє ім`я підтверджується інформаційною довідкою №110222702 від 10.01.2018 року.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що ним було витрачено на будівництво спірного нерухомого майна кошти у сумі 1 040 927,73 грн. При цьому, позивачем з метою будівництва було позичено кошти в сумі 80 000,00 доларів США, що на момент позики було еквівалентно 639 440,00 грн. Після розірвання шлюбу позивач здійснив поліпшення побудованого майна на загальну суму 222 506,41 грн. Таким чином, витрачена на будівництво сума склала 1 263 434,14 грн. (один мільйон двісті шістдесят три тисячі чотириста тридцять чотири грн. 14 коп.). Тому позивач вважає, що з урахуванням зроблених поліпшень, він має право на частку у спірному майні в розмірі 67,61%.

Також позивач ОСОБА_1 зазначає, що позивачем було частково погашено борг у сумі 60000,00 доларів США. В т.ч. у 2014 році в сумі 30000,00 доларів США, у 2015 році - в сумі 10000,00 доларів США, у 2016 році - 10000,00 доларів США, у 2017 році - у сумі 10000,00 доларів США. Таким чином, залишок боргу складає 20 000,00 доларів США. Як зазначено вище, після розірвання шлюбу позивачем було сплачено борг у сумі 30000,00 доларів США, в т.ч борг відповідача у сумі 15000,00 доларів США, оскільки отримані за позикою кошти є спільною сумісною власністю, а відтак 50% боргу є боргом відповідача. Відповідно до курсу НБУ на дату позики (7,993 грн. за 1 долар США), гривневий еквівалент 15000,00 доларів США становить 119895,00 грн. Сума погашеного позивачем за відповідача боргу складає частку від загальної вартості спірного майна в розмірі 9,49%. Таким чином, з урахуванням зазначеного, позивач стверджує, що має право на визнання за ним права власності на загальну частку у спірному майні у розмірі 77,1% (77,1% = 67,61%+ 9,49%).

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.05.2018 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.05.2018 року було задоволено заяву про забезпечення позову позивача ОСОБА_1 ..

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 29.11.2018 року ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.05.2018 року про відкриття провадження по даній справі було залишено без змін.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2019 року було частково задоволено клопотання адвоката Васильєва Павла Олеговича, який діє в інтересах відповідачки про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.12.2019 року було закрито підготовче провадження по даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23.01.2020 року ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2019 року було змінено в частині мотивування, викладене в новій редакції цієї постанови. В решті ухвалу залишено без змін.

Короткий виклад позицій сторін по справі

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, проте адвокат Згода О.О., який діє в його інтересах в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилась, однак адвокат Васильєв П.О., який діє в її інтересах надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі у зв`язку з пропуском строків позовної давності та з підстав, викладених у додаткових поясненнях. А саме з підстав, що стороною позивача до суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивачем були укладені будь-які договори позики для забезпечення будівництва спірних об`єктів нерухомості, окрім того, моментом виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна є момент завершення його будівництва, введення в експлуатацію. Так, право власності на спірне майно в розумінні ч.2 ст. 331 ЦК України виникло у відповідачки 14.06.2016 року (дата проведення реєстрації спірного майна в Державному реєстрі речових правна нерухоме майно), тоді як шлюб між сторонами було розірвано 17.11.2014 року. Перебіг строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом почався 28 листопада 2014 року та закінчився 28 листопада 2017 року, тоді як з позовом до суду позивач ОСОБА_3 звернувся лише 04 травня 2018 року,тобто вже після спливу строків позовної давності. З огляду на зазначене, на думку сторони відповідачки, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. У попередніх судових засіданнях адвокатом Васильєвим П.О., який діє в інтересах позивачки ОСОБА_2 було зазначено, що відповідачкою здійснювався догляд та виховання спільних трьох дітей сторін, тому доводи сторони позивача, що відповідачка не працювала та ухилялась від утримання родини не відповідають дійсності.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони уклали шлюб 26 серпня 1995 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Києва, актовий запис №979, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 .

Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року по справі №759/15103/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , шлюб між сторонами було розірвано. Дане рішення набрало законної сили.

Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року по справі №759/15103/14-ц, за час шлюбу у сторін народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до листів Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві як ФОП з 04.11.1999 року. Згідно з показниками, наведеними в декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця сума доходу за звітний (податковий) період складає:

2010 рік 298 000,00 грн.;

2011 рік 201 000,00 грн.;

2012 рік 521 000,00 грн.;

2013 рік - 531 600,00 грн.;

2014 рік 493 000,00 грн.;

2015 рік 496 000,00 грн.;

2016 рік 558 700,00 грн.;

2017 рік 456 800,00 грн.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідачка ОСОБА_2 з 23.10.2017 року теж зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.03.2013 року серії ВТС №403249, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., відповідачкою ОСОБА_2 було придбано у власність земельну ділянку АДРЕСА_2 площею 0,0380 гектарів, в тому числі по угіддям: під багаторічними насадженнями 0,036 гектарів під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,002 гектарів, у межах згідно з планом, розташовану за адресою: Одеська область, смт Затока, м. Білгород-Дністровський, СК «Харчовик», район «Лиманський», кадастровий номер земельної ділянки :02:015:0032.

Відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.01.2021 року по справі №495/6095/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, земельну ділянку № НОМЕР_1 «а», площею 0,0380 гектарів, в тому числі по угіддям: під багаторічними насадженнями 0,036 гектарів під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,002 гектарів, у межах згідно з планом, розташовану за адресою: Одеська область, смт Затока, м. Білгород-Дністровський, СК «Харчовик», район «Лиманський», кадастровий номер земельної ділянки :02:015:0032 було визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Дане рішення станом на теперішній час набрало законної сили.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

08.04.2013 року Управлінням містобудування та архітектури Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради було видано відповідачу ОСОБА_2 будівельний паспорт АДРЕСА_3 на будівництво двоповерхового садового будинку з гаражем та госпбудівлею на зазначеній вище земельній ділянці.

12.04.2013 року відповідачкою ОСОБА_2 було подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт на земельній ділянці, розташованій за адресою: Одеська область, смт Затока, м. Білгород-Дністровський, СК «Харчовик», район «Лиманський».

Також в матеріалах справи міститься копія Повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт на земельній ділянці, розташованій за адресою: Одеська область, смт Затока, м. Білгород-Дністровський, СК «Харчовик», район «Лиманський» зареєстроване 12.04.2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області за №ОД46.

Позивачем ОСОБА_1 було надано до суду копії товарний чеків, згідно з якими відбувалось придбання будівельних матеріалів, як зазначає позивач, для будівництва спірних об`єктів нерухомого майна.

З листа Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 06.12.2017 року №02/16-29-7337 вбачається, що 15.04.2016 року за №ОД 63 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області було зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи по якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, замовник будівництва- ОСОБА_2 .

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №110222702 від 10.01.2018 року, 14.06.2016 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф. було здійснено реєстрацію за відповідачкою ОСОБА_2 права власності на садовий будинок, з господарчими будівлями та спорудами, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 113,7 кв.м, опис: садовий будинок під літ. А-2, а, а1, загальною площею 113,7 кв.м, гараж під літ. Б-2,б, баня під літ.В №1-3- споруди.

З копії архівної справи №114, виданої ПП «Архстройдом» на садовий будинок, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що технічний паспорт на спірні об`єкти нерухомого майна було виготовлено станом на 08.08.2014 року.

В матеріалах справи наявна копія розписки від 20.03.2013 року, згідно якої позивачем ОСОБА_1 було отримано у борг від ОСОБА_7 80 000,00 доларів США, як зазначено в даній розписці, для будівництва садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 року по справі № 725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналогічна правова позиція викладена в п.п.23, 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 від 12.10.2016 року зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правова позиція ВСУ у справі №6-1568цс16 від 07.12.2016 року: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З матеріалів справи вбачається, що спірні об`єкти нерухомого майна були побудовані сторонами в період з 2013 року по 2016 рік, зокрема первинне повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт на земельній ділянці, розташованій за адресою: Одеська область, смт Затока, м. Білгород-Дністровський, СК «Харчовик», район «Лиманський» відповідачкою було подано 12.04.2013 року. Право власності на спірне нерухоме майно за відповідачкою ОСОБА_2 було зареєстроване 14.06.2016 року, в той час як шлюб між сторонами було розірвано 17 листопада 2014 року.

Однак, представниками сторін під час розгляду даної справи не заперечувався той факт, що будівництво спірних об`єктів нерухомості здійснювалось сторонами по справі саме в період шлюбу.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України).

Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Як передбачено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як передбачено ч.1, 3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Суд критично відносить до доводів сторони позивача ОСОБА_1 , що відповідачка ОСОБА_2 ухилялась від матеріального забезпечення сім`ї, не працювала та не отримувала дохід, тому будівництво спірного нерухомого майна здійснювалось лише за кошти позивача, а тому він просить визнати за ним право власності на 77,1% кожного спірного об`єкту нерухомого майна виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що за час перебування у шлюбі у сторін народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У рішенні Святошинського районного суду м. Києва по справі №759/3959/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей від 19.11.2018 року було зазначено, що діти сторін проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Дане рішення суду набрало законної сили 13.03.2019 року.

Належних та допустимих доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 ухилялась від матеріального забезпечення сім`ї, від участі в утриманні спільний дітей, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї на виконання вимог ст. 81 ЦПК України стороною позивача до суду не надано.

Окрім того, посилання сторони позивача, що позивачем ОСОБА_1 було виплачено борг відповідача у сумі 15000,00 доларів США за відповідачку, оскільки отримані за договором позики від 20.03.2013 року кошти у сумі 80 000,00 доларів США, які як зазначає позивач, були використані для будівництва спірних об`єктів нерухомого майна, є спільною сумісною власністю сторін, а відтак 50% боргу є боргом відповідача теж не є підставою для збільшення частки позивача у праві сумісної власності на спірні об`єкти нерухомості, а сплачені позивачем кошти можуть бути стягнуті з відповідачки шляхом звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами в порядку позовного провадження.

Отже, враховуючи вищезазначене, у суду відсутні правові підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до норм ч.2 ст.70 СК України та презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Щодо заяви сторони відповідачки ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог позивача, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 12 СК України строки, встановлені у цьому Кодексі, обчислюються відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як визначив ВСУ у своїй постанові в справі №6-258цс15 від 23.09.2015 року: «Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя».

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує вказану правову позицію судової палати Верховного Суду України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не пропущено строк звернення до суду із цим позовом, оскільки розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права.

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Оскільки відповідачкою ОСОБА_2 після розірвання шлюбу сторін не заперечувалось право позивача на спірні об`єкти нерухомого майна та позивач продовжував здійснювати оздоблення та покращення спірних об`єктів нерухомого майна, то права позивача не порушувалися.

Спір між сторонами щодо права власності на спірне нерухоме майно виник 14.06.2016 року, коли відповідачкою ОСОБА_2 було здійснено реєстрацію права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за нею, тому саме з цієї дати слід вважати, що починається перебіг позовної давності, який позивачем не було пропущено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно підлягають частковому задоволенню, а саме спірне нерухоме майно належить визнати спільною сумісною власністю сторін та поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без реального виділення часток, визнавши за позивачем ОСОБА_1 право власності на 50% кожного спірного об`єкту нерухомого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 під час звернення з позовною заявою до суду було сплачено судовий збір у сумі 5286,00 грн., згідно квитанції №162 від 20 квітня 2018 року та судовий збір у сумі 352,40 грн. згідно квитанції №163 від 20 квітня 2018 року.

Отже, оскільки позовні вимоги позивача ОСОБА_1 було задоволено частково, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у сумі 2819,20 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. 11, 15, 16, 181, 190, 321, 328, 331, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 63, 68-71, 104 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 3- 13, 19, 23, 42, 43, 48, 49, 72, 76-81, 89 , 95, 158, 174, 175, ст. 223, 229, 241, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , а саме : садовий будинок літ. «А-2», «а», «а1», загальною площею 113,7 кв.м., гараж літ. «Б-2», «б», баню літ. «В», споруди №1-3.

Поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без реального виділення часток наступним чином :

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний НОМЕР_3 , право власності на 50% садового будинку літ. «А-2», «а», «а1», загальною площею 113,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право власності на 50% гаражу літ. «Б-2», «б», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право власності на 50% бані літ. «В», яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право власності на 50% споруд № НОМЕР_4 , які розташовані за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, СК «Харчовик», район «Лиманський», земельна ділянка АДРЕСА_2 .

Стягнути з відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , судові витрати у сумі 2819,20 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст даного рішення складено та проголошено 02 квітня 2021 року об 10 годині 30 хвилин.

Суддя