22-ц/804/944/21

Номер провадження 22-ц/804/944/21
У Х В А Л А

05 квітня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі судді судової палати у цивільних справах Биліни Т.І., перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2018 року у складі суду Васильченко О.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_1 22.02.2021 року подав до суду першої інстанції апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строків на апеляційне оскарження та про відстрочення (зменшення) судового збору, яка разом із справою надійшла до Донецького апеляційного суду 23.02.2021 року.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 01 березня 2021 року апеляційну скаргу було залишено без руху та апелянту надано десятиденний строк для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині для поновлення строку на апеляційне оскарження.

На виконання вказаної ухвали, ОСОБА_1 надав заяву, в якій зазначив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, він подав заяву про розгляд справи без його участі та про визнання позову в повному обсязі, вважаючи, що позовні вимоги стосуються лише розірвання шлюбу. Про вимогу, про стягнення аліментів, він не знав, що позбавило його можливості надати докази на підтвердження знаходження у нього на утримані, ще однієї дитини, та що він має мінливий дохід. Оскаржуване рішення ним було отримано 15 лютого 2021 року, зазначена у клопотанні дата 12 лютого 2021 року є опискою. Про існування відкритого виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів йому стало відомо у січні 2021 року, після того, як батьки знайшли конверт, датований 11 листопада 2020 року. Після отримання повідомлення він звернувся до державного виконавця із заявою про перерахунок заборгованості на підставі квитанцій, які підтверджували його добровільне виконання обов`язку по сплаті аліментів. Акцентує увагу, що виконавче провадження за оскаржуваним рішенням відкрито 11 листопада 2020 року, а надіслано у січні 2021 року, тому причини пропуску строку на оскарження рішення є поважною причиною та об`єктивно не залежала від його волі та поведінки. Зазначив, що він взятий на облік як внутрішньо переміщена особа 25 січня 2021 року за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою. До цього часу у зв`язку із проведенням АТО за місцем його реєстрації (с. Самсонове Новоазовського району) він вимушений був доглядати за будинком з метою запобігання крадіжок та мародерства, залишати домоволодіння без нагляду він не міг.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 березня 2021 року апеляційну скаргу повторно залишено без руху та апелянту надано десятиденний строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі, а саме для надання доказів вище вказаних обставин, або для повідомлення інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ухвали суду від 22 березня 2021 року, від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, в якій зазначено раніше викладене обґрунтування.

Проте зазначені причини не можна вважати поважними, так як вони не свідчить про наявність об`єктивних та непереборних труднощів для подачі апеляційної скарги в строк, передбачений ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Посилання заявника, що він не проживав в м.Маріуполі спростовується інформацією зазначеною в заяві особисто ним написаною 18.12.2018 року, що він проживає в АДРЕСА_2 .(а.с.17)

В матеріалах справи має місце заява відповідача ОСОБА_1 від 20 жовтня 2020 року, в якій він просив видати копію рішення у справі №2-1149/11 та копію рішення у справі №263/15092/18 про стягнення аліментів та розірвання шлюбу.(а.с.23)

Згідно розписки копію рішення отримав 15.02.2021 року.(а.с.23 зв.)

Вище вказане свідчить, що відповідач станом на 20.10.2020 року був обізнаний про наявність рішення про стягнення аліментів.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі № 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи є підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

При вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції виходить з того, що безпідставне поновлення строку на оскарження рішення суду є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у такому його елементі справедливого судового розгляду як принцип правової визначеності.

Разом з тим, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Виходячи із практики Європейського Суду вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави, однією із яких може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого розгляду справи у такому його аспекті як правова визначеність.

Крім того, відповідно положень ч.2 ст.358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та обов`язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

ОСОБА_1 не надав суду підтверджень наявності виключень, передбачених вказаною нормою закону, а тому, зазначені відповідачем причини пропуску строку на апеляційне оскарження не є поважними.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки наведені відповідачем підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не можна вважати поважними, апеляційний суд вважає, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2018 року слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

З огляду на зазначене, вказані обставини є підставою для відмови у відкритті провадження.

Керуючись ст.358 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2018 року у складі суду Васильченко О.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Оригінал апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2018 року повернути ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя Т.І. Биліна