ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1219/21 Справа № 179/745/20 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежилого примішення.

Позов мотивовано тим, що 10.08.2017 року позивач придбала у відповідача нежиле приміщення - торговий павільйон (приміщення магазину), розташоване в АДРЕСА_1 , яке складається з торгового павільйону (літ. А в технічному паспорті), ганку (літ. гн), навісу (літ. Б), вбиральні (літ.В). Загальна площа магазину становить 43,72 м2. Земельна ділянка не приватизована. До цього часу з 2017 року позивач орендувала приміщення магазину для здійснення торгівлі.

Ціна магазину була обумовлена в розмірі 20 000 грн. Після досягнення згоди по всіх істотних умовах, 10.08.2017 року позивач віддала відповідачу грошові кошти повністю, що підтверджується розпискою. Після сплати грошей вона продовжує користуватися магазином. Після повного розрахунку договір нотаріально не оформлений в зв`язку з тим, що, надавши 10.08.2017 року письмову розписку і отримавши гроші, відповідач вважає позивача повноцінним власником нерухомого майна.

Тому позивач змушена звернутися до суду і просить ухвалити рішення, яким договір купівлі-продажу визнати дійсним та визнати за нею право власності на нежиле приміщення (приміщення магазину), розташоване в АДРЕСА_1 .

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року визнано договір купівлі-продажу нежилого приміщення - торгового павільйону (приміщення магазину), розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 10 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсним; визнано за ОСОБА_1 право власності на нежиле приміщення торговий павільйон (приміщення магазину) загальною площею 43,72 м 2 , розташований в АДРЕСА_1 , що включає: А - торговий павільйон, гн - ганок, Б - навіс, В вбиральня.

Рішення суду мотивовано тим, що обставини, які склалися, свідчать про наявність укладення договору купівлі-продажу між сторонами. Об`єктивно сторони договору купівлі-продажу порушили вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Але позивач і відповідач, як сторони правочину, домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося виконання договору.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що згідно довідки Магдалинівської районної державної адміністрації від 22.04.2020 року відповідачу ОСОБА_2 , як власнику магазину, виділена у користування земельна ділянка на умовах оренди згідно рішення сесії Оленівської сільської ради від 29.04.2005 року (а. с.9).

Згідно технічного паспорту загальна площа магазину становить 43,72 м 2 ( а.с.13-16).

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що розпискою ОСОБА_2 підтверджує факт отримання коштів за продаж магазину в АДРЕСА_1 . Бажаючим придбати магазин стала позивач, яка після сплати грошей, у повному обсязі виконала договір. В зв`язку з неявкою відповідача, який отримав кошти, договір купівлі-продажу належним чином не оформлений в нотаріальній конторі. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що кошти за магазин дійсно надійшли до відповідача, на що вказує розписка. Обставини, які склалися, свідчать про наявність укладення договору купівлі-продажу між сторонами. Об`єктивно сторони договору купівлі-продажу порушили вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Але позивач і відповідач, як сторони правочину, домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося виконання договору. Відповідач, як один із сторін, отримавши гроші особисто, не з`являється для нотаріального посвідчення договору. При таких обставинах, суд, використовуючи своє право за законом, може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення не вимагається.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона продавець - передає майно (товар) у власність іншій стороні - покупцю, а покупець приймає і сплачує за нього визначену грошову суму.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Ст. 41 Конституції України законодавчо затвердила, що кожен має право володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном. Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні.

Ст. 220 ЦК України стверджує, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Але якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилитися від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що спірне нерухоме майно належало на праві власності позивачу чи відповідачу по справі.

Положеннями частини 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За змістом ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

В розумінні положень статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Особа, яка здійснила чи здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України).

Тобто, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за особою, яка є власником чи користувачем земельної ділянки, на час винесення рішення суду.

Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на спірну будівлю, суд першої інстанції не вказав, з огляду на які належні та допустимі докази, він прийшов висновку про правомірність користування саме позивачем земельною ділянку на якій знаходиться спірне майно.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам та не перевірив достатності наданих доказів для задоволення позовних вимог, грубо порушивши норми матеріального та процесуального закону.

Рішення суду як таке, що не відповідає матеріальному та процесуальному законам та є незаконним підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В зв`язку із задоволення апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір в сумі 1261,20 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 1261,20 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко