ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/3002/16-ц Головуючий суддя І інстанції Григор`єв Б. П.
Провадження № 22-ц/818/1040/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів купівлі-продажу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рибалко Олени Дмитрівни на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року, ухвалене у складі головуючого судді Григор`єва Б.П., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Територіальний сервісний центр 6341 Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,

в с т а н о в и в:

04 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Територіальний сервісний центр 6341 Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що з 14.01.2005 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 . За період шлюбу ними було придбано майно серед якого автомобілі Mersedеs-benz sprinter 318 CDI, 2006 року випуску та MAN TGA 26.360., 2004 року випуску. 01.02.2016 року нею до Комінтернівського районного суду м. Харкова була подана позовна заява про поділ спільного майна подружжя. Відповідач ОСОБА_3 дізнавшись про це фіктивно здійснив відчуження спірних автомобілів своєму рідному брату відповідачу ОСОБА_1 06.02.2016 року.

Вказала, що про факт укладення договорів їй стало відомо з відповіді регіонального сервісного центру МВСУ в Харківській області від 25.03.2016 року. Згоди на відчуження автомобілів вона не надавала. На даний час автомобілями продовжує користуватись ОСОБА_3 , що також вказує на фіктивність угоди. Вважає, що на таких підставах необхідно визнати договори купівлі-продажу автомобілів недійсними.

На підставі вищевикладеного, та уточнивши позовні вимоги 21.11.2016 року ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mersedеs-benz sprinter 318 CDI, 2006 року випуску, синього кольору, № кузову НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06.02.2016 року та посвідчений Територіальним сервісним центром 6341 Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України та визнати недісним договір купівлі-продажу автомобіля MAN TGA 26.360., 2004 року випуску, помаранченого кольору, № дв. В2ЕІ, № кузову НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06.02.2016 року та посвідчений Територіальним сервісним центром 6341 Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mersedеs-benz sprinter 318 CDI, 2006 року випуску, синього кольору, № кузову НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06.02.2016 року та посвідчений Територіальним сервісним центром 6341 Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля MAN TGA 26.360., 2004 року випуску, помаранченого кольору, № дв. В2ЕІ, № кузову НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06.02.2016 року та посвідчений Територіальним сервісним центром 6341 Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - адвокат Рибалко О.Д. просить рішення скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Вказала, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, суд безпідставно визначив автомобілі, як спільну сумісну власність подружжя, апелянт був обізнаний, що на момент укладання договорів купівлі-продажу спірного майна, що позивач та ОСОБА_3 разом не проживали, спільного господарства не вели.

Зазначила, що ОСОБА_1 було відомо, що його брат ОСОБА_3 був фізичною особою підприємцем, багато працював, та мав власні грошові кошти, частину грошей ОСОБА_3 на придбання автомобілів надавав ОСОБА_1 . Автомобілі використовував ОСОБА_3 у своїй підприємницькій діяльності. ОСОБА_1 на час укладання угод вважав, що автомобілі є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , інформацією щодо наявності/відсутності згоди позивача на укладання вказаних угод не володів.

Посилається на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі 6-1327цс15.

Вказала, що ОСОБА_1 діяв добросовісно, а оспорювані правочини з відчуження майна не можуть бути визнаними з підстав наведених у рішенні судом першої інстанції. Суд не встановлював джерело походження коштів на придбання спірного майна та мети використання такого майна ОСОБА_3 . Винесене рішення не ґрунтується на вимогах ст.ст. 57, 60,61 СК України, а отже є таким, що винесене із порушенням норм матеріального права. Висновки суду стосовно того, що апелянт є недобросовісним набувачем, а угоди є фіктивними належним чином не обгрунтонтовані та наявними у справі доказами не доведені.

Зазначила, що видача ОСОБА_3 довіреності на свою нову дружину ОСОБА_5 на право розпорядження спірними автомобілями була пов`язана з тим, що ОСОБА_3 був зайнятий у власних справах, саме тому він видав довіреність з таким коротким строком дії з метою укладення відповідних угод.

Вказала, що суд порушив майнові права та інтереси розглянувши справу без належного його повідомлення про її розгляд, та порушив його майнові права та інтереси.

У письмовому відзиві представник РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області (філія ГСЦ МВС) Лубков М. просить рішення скасувати та задовольнити скаргу ОСОБА_1 у повному обсязі.

На обґрунтування вказав, що вантажний автомобіль MAN TGA 26.360., 2004 року випуску, помаранченого кольору, № дв. В2ЕІ, № кузову НОМЕР_2 , було зареєстровано 05.06.2014 року, у ВРЕР №1 ГУМВС України в Харківській області (на теперішній час ТСЦ № 6341 РСЦ МВС в Харківській області) на громадянина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . На транспортний засіб закріплено номерні знаки НОМЕР_3 та оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 . 06.02.2016 року у ТСЦ № 6341 РСЦ МВС в Харківській області вище наданий транспортний засіб перереєстровано на громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , номерні знаки не змінювалися. Реєстраційні дії здійснено на підставі договору купівлі-продажу ТСЦ 6341/2/700 оформленому у підрозділі 06.02.2016 року в якому ОСОБА_3 зазначено як продавця, а ОСОБА_1 зазначено як покупця транспортного засобу. Вантажний автомобіль Mersedеs-benz sprinter 318 CDI, 2006 року випуску, синього кольору, № кузову НОМЕР_1 , було зареєстровано 05.06.2014 року, у ВРЕР №1 ГУМВС України в Харківській області (на теперішній час ТСЦ № 6341 РСЦ МВС в Харківській області) на громадянина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . На транспортний засіб закріплено номерні знаки НОМЕР_6 та оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 . 06.02.2016 року у ТСЦ № 6341 РСЦ МВС в Харківській області вище наданий транспортний засіб перереєстровано на громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 , номерні знаки не змінювалися. Реєстраційні дії здійснено на підставі договору купівлі-продажу ТСЦ 6341/2/701 оформленому у підрозділі 06.02.2016 року в якому ОСОБА_3 зазначено як продавця, а ОСОБА_1 зазначено як покупця транспортного засобу. Під час проведення реєстраційних дій з транспортними засобами ОСОБА_3 у присутності представника ТСЦ № 6341 РСЦ МВС в Харківській області не надав інформацію, про іншого співвласника, зацікавлену особу або інші обставини, що перешкоджають реалізацію транспортних засобів. Реєстраційні дії з транспортними засобами здійснено у відповідності до ст. 34 Закону України Про дорожній рух, та згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року в редакції ПКМУ №1371 від 23.12.2009 року Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів.

У письмовому відзиві адвокат Репетя В.О. просить задовольнити скаргу ОСОБА_1 та скасувати рішення суду.

Вказав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, на момент продажу спірних автомобілів шлюбні відносини припинилися, та будь-яких спорів з приводу спірних автомобілів між позивачем та ОСОБА_3 не виникало. Зазначає, що є необґрунтованими посилання позивача на той факт, що нібито зазначеними автомобілями користується ОСОБА_3 , оскільки з моменту продажу спірних автомобілів на користь апелянта та по сьогоднішній день ОСОБА_3 не володіє, не користується спірними автомобілями, не володіє інформацією щодо їх технічного стану, місцезнаходження тощо.

У письмовому відзиві ОСОБА_2 просить у задоволенні скарги відмовити.

На обґрунтування вказала, що суд надав належної оцінки доказам у справі і як доводи у відзиві виклала вимоги та доводи позовної заяви.

Зазначила, що з 30.08.2007 року по 01.02.2017 року, за весь період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 вона була зареєстрована як ФОП та займалася підприємницькою діяльністю, а майно ФОП може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними, зазначена позиція викладена у постановах Верховного суду від 20.03.2019 у справі №734/2887/17 та від 06.03.2019 у справі №611/522/15-ц.

Вказала, що обставини справи свідчать про недобросовісність усіх сторін правочину, оскільки вони були укладені без згоди позивача з єдиними умислом - відчуження автомобілів, з метою виключення участі цих автомобілів у справі про поділ майна подружжя. Посилається на постанови Верховного Суду України у справі 6-1622цс15 від 07 жовтня 2015, 6-1912цс15 від 27 січня 2016, 6-533цс16 від 30 березня 2016 року.

Зазначила, що відсутність згоди одного із співвласників подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 діяли недобросовісно, знаючи що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і уклали договір не отримавши згоди на це другого з подружжя.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 203 ЦК України визначено наступні загальні вимоги до чинності правочину:

1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що спірні автомобілі належали позивачу та відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, оскільки за неспростовної визначеної у ст. 60 СК України спільності майна подружжя, набутого сторонами у шлюбі за спільні кошти, своєї згоди на розпорядження цим автомобілем ОСОБА_2 не надавала, тому відповідно до норми ст. 65 СК України договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля підлягає визнанню недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією реалізації права на справедливу сатисфакцію особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно інформації наданої Регіональним сервісним центром МВСУ в Харківській області від 25.03.2016 року зазначено, що власником автомобілів Mersedеs-benz sprinter 318 CDI, 2006 року випуску та MAN TGA 26.360., 2004 року випуску є ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № ТСЦ6341/2/701 від 06.02.2016 року, укладеного в Сервісному центрі МВС 6341 в м. Харкові, ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності НАТ 608112, посвідченої приватним нотаріусом Нескородовою О.А. 05.02.2016 року продала ОСОБА_1 автомобіль Mersedеs-benz sprinter 318 CDI, 2006 року випуску, який зареєстрований на ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (технічним паспортом) серії НОМЕР_7 .

За заявою ОСОБА_1 № 85015901 від 06.02.2016 року була здійснена перереєстрація автомобілю Mersedеs-benz sprinter 318 CDI, 2006 року випуску на нового власника згідно договору купівлі-продажу.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № ТСЦ6341/2/700 від 06.02.2016 року, укладеного в Сервісному центрі МВС 6341 в м. Харкові, ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності НАТ 608112, посвідченої приватним нотаріусом Нескородовою О.А. 05.02.2016 року продала ОСОБА_1 автомобіль MAN TGA 26.360., 2004 року випуску, який зареєстрований на ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (технічним паспортом) серії НОМЕР_7 .

Однак як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль MAN TGA 26.360., 2004 року випуску він має серію та номер НОМЕР_4 .

За заявою ОСОБА_1 № 85015697 від 06.02.2016 року була здійснена перереєстрація автомобілю MAN TGA 26.360., 2004 року випуску на нового власника згідно договору купівлі-продажу.

ОСОБА_3 05.02.2016 року видав на ім`я ОСОБА_5 довіреність на представлення його інтересів в усіх необхідних установах з усіх питань, пов?язаних з експлуатацією, управлінням та розпорядженням (продажем, орендою, позичкою, заставою, страхуванням, тощо) на її умовах та на її розсуд належним йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_7 , виданого Центром ДАІ 6301 від 05.06.2014 року автотранспортним засобом Mersedеs-benz sprinter 318 CDI, 2006 року випуску № кузову НОМЕР_1 та належним йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 , виданого Центром ДАІ 6301 від 05.06.2014 року автотранспортним засобом автомобіль MAN TGA 26.360., 2004 року випуску, № дв. НОМЕР_9 В2ЕІ, № кузову НОМЕР_2 . Довіреність видана строком на один місяць, дійсна до 05.03.2016 року та посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Нескородовою О.А., реєстровий № 500.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.03.2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

В силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 65 СК України года одного з подружжя на відчуження автомобіля як цінного спільного сумісного майна - має бути надана в письмовій формі.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Згідно правових висновків Верховного суду України у справах № 6-7цс15 від 08.04.2015 року та № 6-1587цс16 від 12.10.2016 року зазначено, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У даному випадку покупець спірного майна автомобілів є братом одного з подружжя і знав про те, що його брат перебував у шлюбі з позивачем і тому з точки зору неупередженого стороннього спостерігача не розуміти за відсутності письмової згоди другого подружжя позивача і тому за змістом вказаних норм ст. 65 СК України та ст.ст. 203, 215 ЦК України його не можна вважати добросовісним набувачем. Всупереч процесуального обов`язку він не надав до суду належних і допустимих письмових доказів на спростування висновків суду, тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.

Заперечення відповідача ОСОБА_3 та його представника що позивач невірно обрала спосіб захисту та позбавлена права визнавати договори недійсними, а лише має право на компенсацію вартості частки майна, колегія суддів також відхиляє, оскільки вони суперечать обставинам справи та висновку зробленому Верховним судом України у справі № № 6-1587цс16 від 12.10.2016 року.

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вимогами про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, питання про поділ майна позивач не ставила. Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-7цс15 вказує на право одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди.

Судом встановлено, що позивач своєї згоди на продаж автомобілів, які є спільною сумісною власністю подружжя не надавала.

Дії відповідача ОСОБА_3 вказують на недобросовісність при укладенні договорів купівлі-продажу. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи, які містять довіреність видану на ім`я ОСОБА_5 , якою ОСОБА_3 уповноважив останню на експлуатацію та розпорядження спірними автомобілями.

На наступний день після видачі довіреності, тобто 06.02.2016 року, ОСОБА_5 від імені ОСОБА_3 здійснила відчуження спірних автомобілей рідному брату ОСОБА_3 другому відповідачу по справі ОСОБА_1 . Який у свою чергу знав, що його брат перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 .

Відповідно до інструкції про вчинення нотаріальних дій, яка діяла на період укладення договорів купівлі-продажу автомобілей, така нотаріальна дія як видача довіреності не потребує надання згоди одного з подружжя на її видачу, оскільки не є правочином, який передбачає будь-який перехід права власності.

Крім того з заперечень представника третьої особи встановлено, що при укладанні договорів купівлі-продажу ані продавець, ані покупець не повідомляли про іншого співвласника, зацікавлену особу або інші обставини, що перешкоджають реалізації транспортних засобів.

Тому аналізуючи наявні у справи докази суд прийшов до обґрунтованого висновку, що сторони при укладенні договорів купівлі-продажу діяли недобросовісно.

Таким чином суд вважає повністю доведеною обставину, що договори купівлі-продажу спірних автомобілів були укладені з метою здійснити відчуження сумісної власності подружжя.

Ще одним фактом підтвердження, що відповідач діяв недобросовісно свідчить надання довіреності ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_5 на обмежений термін один місяць, що свідчить про її видачу з метою продажу спірних автомобілей, що і було зроблено на наступний день після видачі довіреності.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Наведені доводи апеляційної скарги про те, що спірні автомобілі придбані за особисті кошти ОСОБА_3 , а тому позивач не має права на оспорюване майно, яке не є спільним майном подружжя, - є необґрунтованими, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна.

Апелянт не спростував висновки суду першої інстанції, що спірні автомобілі, набуті відповідачем ОСОБА_3 за час шлюбу з позивачем, є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Отже, відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, а також постанові Великої Палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат

Керуючись ст.259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рибалко Олени Дмитрівни залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 05 квітня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.