Постанова

Іменем України

24 березня 2021 року

м. Київ

справа № 704/587/17

провадження № 61-20129св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс»,

треті особи: приватний нотаріус Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області Береза Дарія Василівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Левицька Елеонора Антонівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2019 року у складі судді Міщенко К. М., та постанову Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та скасування державної реєстрації речового права.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:000:0282, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 009340, виданого 11 квітня 2003 року згідно розпорядження Тальнівської районної державної адміністрації від 04 квітня 2003 року № 126. На підставі укладеного між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс» (далі - ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс») договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року, вищевказану земельну ділянку передано останньому в строкове платне користування на умовах оренди строком на 5 років; розмір орендної плати становить 5,5 % від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки. Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Тальнівському району Черкаської області 07 червня 2012 року за № 03705 та цього ж дня між сторонами укладено акт про передачу та прийом земельної ділянки. У подальшому кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0282 змінено на :00:001:0282. 03 березня 2017 року позивач направила відповідачу лист-повідомлення про відмову в поновленні договору оренди землі з проханням повернути земельну ділянку власнику з дня припинення дії договору за актом приймання-передачі земельної ділянки, однак відповідь від ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» їй не надходила. Отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 82854577 від 20 березня 2017 року, вона дізналася про наявність додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі, відповідно до якої, зокрема, продовжено строк його дії до 07 червня 2026 року з правом пролонгації. ОСОБА_1 вказує, що додаткової угоди з відповідачем не підписувала, а тому звернулася до суду із відповідним позовом, просивши суд: визнати недійсною додаткову угоду від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі від 16 вересня 2011 року № 42, укладену між ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:001:0282, розташовану на території Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, з цільовим призначенням - для ведення сільськогосподарського виробництва, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 009340 від 11 квітня 2003 року; скасувати державну реєстрацію речового права ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на вказану земельну ділянку, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33829757 від 13 лютого 2017 року та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право № 16795006 від 05 жовтня 2016 року (із змінами від 13 лютого 2017 року) про право оренди ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» земельної ділянки площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:001:0282 на підставі додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсною додаткову угоду від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року, укладену між ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:001:0282, розташовану на території Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, з цільовим призначенням - для ведення сільськогосподарського виробництва, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 009340 від 11 квітня 2003 року; скасовано державну реєстрацію речового права ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на земельну ділянку площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:001:0282, розташовану на території Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, з цільовим призначенням - для ведення сільськогосподарського виробництва, яка належить ОСОБА_1 , шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33829757 від 13 лютого 2017 року та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право № 16795006 від 05 жовтня 2016 року ((із змінами від 13 лютого 2017 року) про право оренди ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» земельної ділянки площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:001:0282 на підставі додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року, строком до 07 червня 2026 року з правом пролонгації; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» залишено без задоволення, а рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2019 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що в оскаржуваній додатковій угоді до договору оренди землі підпис орендодавця не належить ОСОБА_1 , як орендодавцю що підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи, а тому її волевиявлення на укладення цього правочину було відсутнє, що відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для визнання його недійсним, що також має наслідком скасування державної реєстрації речового права (права оренди), вчинено на підставі такого правочину.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року, в якійпосилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Також 18 грудня 2020 року до суду надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги, у яких зазначено про обрання позивачем неналежного способу захисту її прав з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, зокрема, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, безпідставно задовольнили позов ОСОБА_1 , оскільки ними не взято до уваги порушення визначеного законодавством порядку при проведенні судової експертизи. Також судами необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про призначення повторної експертизи, а тому, на думку заявника, судами прийнято рішення на підставі неналежних доказів. 18 грудня 2020 року до суду надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги, у яких зазначено про обрання позивачем неналежного способу захисту її прав з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:000:0282, кадастровий номер якої змінено на :01:001:0282, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 009340, виданого 11 квітня 2003 року.

Згідно договору оренди землі від 16 вересня 2011 року № 42, ОСОБА_1 передала в оренду ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» відповідну земельну ділянку строком на 5 років та сплатою орендної плати в сумі 5,5 % від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки. 07 червня 2012 року договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області за № 03705

На підставі акту про передачу та прийом земельної ділянки від 07 червня 2012 року відповідна земельна ділянка перебуває у користуванні (оренді) ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс».

09 квітня 2015 року між ОСОБА_1 і ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 16 вересня 2011 року № 42, відповідно до якої абзац 1 та абзац 2 пункту 10 договору викладено в наступній редакції: «Орендна плата складає 5,5 (п`ять цілих п`ять десятих) % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки зазначеної в пункті 5 цього договору, що становить 4 892,27 (чотири тисячі вісімсот дев`яносто дві гривні 0,28 коп.) на рік. Виплата орендної плати може проводитись орендарем у грошовій, натуральній та відробітковій формах. Натуральна форма оплати (з транспортуванням до будинковолодіння «Орендодавця») може передбачати: - оранку (культивація) 0,60 га, борошно - 25 кг, висівки - 50 кг, кукурудза - 1000 кг, соняшники - 50 кг, пшениця - 1000 кг, солома - 50 тюків»; викладено пункт 8 договору оренди землі і наступній редакції: «Договір укладено на 15 (п`ятнадцять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, умови можуть бути змінені за згодою сторін».

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 82854577 від 20 березня 2017 року, 05 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області Березою Д. В., здійснено державну реєстрацію права оренди «ВП «Імпульс-Плюс» земельної ділянки площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:001:0282 на підставі договору оренди землі від 16 вересня 2011 року та додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року (із змінами від 13 лютого 2017 року).

Рішенням № 33829757 від 13 лютого 2017 року про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Левицька Е. А. внесла зміни до запису про інше речове право за номером 16795006, в частині розміру орендної плати та строку дії договору оренди землі від 16 вересня 2011 року № 42, згідно додаткової угоди до цього договору від 09 квітня 2015 року,

У висновку експерта за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 17 вересня 2018 року № 67,926-927/18-23 Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, зазначено, зокрема, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року виконаний не ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не в повній мірі відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Вирішення позовних вимог в частині визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили із того, що спірну додаткову угоду від 09 квітня 2015 року підписано не орендодавцем (позивачем) ОСОБА_1 . Таким чином, спірний правочин укладено без її волевиявлення, а тому суди вважали обґрунтованими заявлені позовні вимоги про недійсність відповідної додаткової угоди згідно статей 203, 215 ЦК України, а також і похідні вимоги про скасування державної реєстрації відповідного речового права.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йде мова про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Статтею 207 ЦК України встановлені загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.У частині другій цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У частині першій статті 14 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими оспорювану додаткову угоду до договору оренди землі позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цієї угоди не погоджував.

Доводи касаційної скарги в цій частині висновків судів не спростовують та у більшості аргументів зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Відсутність волевиявлення орендодавця на укладення додаткової угоди до договору оренди землі суди встановили на підставі комплексної оцінки доказів у сукупності. Тому посилання в касаційній скарзі на те, що суди дійшли висновку про дефект волі позивача при укладенні додаткової угоди до договору оренди землі лише на підставі висновків комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи, є безпідставними.

Висновок експерта оцінено судом першої інстанції за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.

Правовий висновок про застосування статей 203, 205, 215, 229-233, 627, 638 ЦК України та статей 14, 15 Закону України «Про оренду землі» за подібних правовідносин викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, згідно з яким правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним.

У такому разі власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, який полягав у тому, що договір, укладений без волевиявлення позивача, зокрема, підписаний не ним, а іншою особою, може бути визнано недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача приведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсною додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року є неналежним способом захисту порушеного права, а тому така вимога задоволенню не підлягає.

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки (зокрема, у випадку неможливості використання її власником/позивачем після закінчення строку користування нею відповідним орендарем).

Вирішення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації речового права

Звернувшись до суду з позовом у цій справі, позивач також заявив позовні вимоги про скасування державної реєстрації речового права (права оренди) ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на вказану земельну ділянку, шляхом: скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33829757 від 13 лютого 2017 року та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право № 16795006 від 05 жовтня 2016 року ((із змінами від 13 лютого 2017 року) про право оренди ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» земельної ділянки площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:001:0282 на підставі додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року, які внесені на підставі спірної додаткової угоди.

На підставі неукладеної додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року була проведена державна реєстрацію речового права (права оренди на строк до 07 червня 2026 року з правом пролонгації) ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на земельну ділянку площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:001:0282, відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та обмежень індексний номер 33829757 від 13 лютого 2017 року та внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 16795006 від 05 жовтня 2016 року.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач ОСОБА_1 на час звернення до суду із цим позовом була власником земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0282, площею 2,3238 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 009340, виданим 11 квітня 2003 року.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Державна реєстрація речового права на підставі неукладеної між сторонами додаткової угоди до договору оренди землі порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою, площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:001:0282, розташованої на території Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, з цільовим призначенням - для ведення сільськогосподарського виробництва.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року в справі № 125/702/17.

Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17).

На підставі викладеного Верховний Суд вважає, що доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації речового права за додатковою угодою до договору оренди землі щодо земельної ділянки, площею 2,3238 га, кадастровий номер :01:001:0282, яка належить ОСОБА_1 та розташована на території Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, є обґрунтованими.

За таких обставин, оскільки додаткова угода від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року є неукладеною, а тому саме з цих підстав підлягає скасуванню державна реєстрація права оренди земельної ділянки відповідача, яка була здійснена на підставі відповідної додаткової угоди. Суди першої та апеляційної інстанцій у частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки зробили обґрунтований висновок про її задоволення, проте помилилися з мотивами, а тому мотивувальну частину рішень судів інстанцій в цій частині слід змінити, виклавши в редакції цієї постанови.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 07 жовтня 2020 року в справі № 387/709/18, від 10 березня 2021 року в справі № 704/626/17.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).

Перевіривши в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково: оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в її задоволенні з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту; рішення судів у частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації речового права відповідача, здійсненого на підставі додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року, змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

У частині десятій статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається із даної постанови, судом з двох заявлених позивачем позовних вимог, задоволено одну (скасування державної реєстрації речового права), та відмовлено в задоволенні іншої позовної вимоги (визнання додаткової угоди недійсною).

Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволено на 50 %, а тому понесені сторонами судові витрати підлягають перерозподілу наступним чином.

Позивачем при розгляді справи були понесені наступні судові витрати: 1280,00 грн - за сплату судового збору при подачі позову та 5 720,00 грн - витрати по оплаті судової комплексної почеркознавчої та технічної експертизи в розмір. А тому з відповідача підлягає стягненню на корить позивача сума судових витрат у розмірі 3 500,00 грн (1280,00+5 720,00)/2).

Разом із цим, за подання апеляційної скарги у цій справі ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» оплатило 1 920,00 грн, а за подання касаційної скарги - 2 560,00 грн, а тому загальна сума понесених відповідачем судових витрат становить 4 480,00 грн. Тобто, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2 240,00 грн судових витрат (4 480,00/2).

Однак, враховуючи вимоги частини десятої статті 141 ЦПК України, з ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати у сумі 1 260,00 грн (3 500,00-2 240,00).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс» задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс» у частині визнання недійсною додаткової угоди від 09 квітня 2015 року до договору оренди землі № 42 від 16 вересня 2011 року.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс» про скасування державної реєстрації речового права змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 260,00 грн (одна тисяча двісті шістдесят гривень).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук