КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 757/91/19-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2531/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОПАРКІНГ-СЕРВІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року,

встановив:

у січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за надані послуги, яка складається з боргу в розмірі 30 900 грн.; неустойки у вигляді пені в розмірі 8 468,66 грн.; 3% річних з простроченої суми боргу в розмірі 848,29 грн.; інфляційної складової боргу в сумі 2 646,82 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року позов задоволено - стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автопаркінг-Сервіс 1» заборгованість в розмірі 42 863,77 грн. та судові витрати в розмірі 1 762 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_1 є власником машиномісць № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в підвалі «2» підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Після введення автопаркінгу в експлуатацію його було прийнято на обслуговування обслуговуючою організацією ТОВ «Автопаркінг-Сервіс 1».

01 липня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договори: «Про надання послуг» №01-07-46,47-2/ЛУ7Б про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання щомісячно оплачувати вартість послуг позивача в розмірі 860 грн на місяць за обслуговування двох машиномісць і приймати участь у витратах по утриманню належної частини автостоянки, а позивач зобов`язаний був забезпечити обслуговування стоянки і прилеглої території, зберігати транспортні засоби відповідача на стоянці відповідно до вимог «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», а саме постачання електроенергії, води, комунальними службами, здійснення пропускного та внутрішнього режимів, постійну охорону підземної автостоянки, прибирання території та ряд інших послуг.

01 липня 2017 року між тими ж сторонами було укладено договір «Реструктуризації заборгованості» у відповідності до умов якого відповідач визнав свою заборгованість за послуги позивача з утримання та експлуатаційного обслуговування автопаркінгу та машиномісць № НОМЕР_1 та 47 за період з 30 березня 2011 року (дата виникнення права власності на машиномісце) по 30 червня 2017 року (останній місяць, що передує підписанню договору), в сумі 29 800 грн.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами не виконує, в зв`язку з чим станом на 29 грудня 2018 року у нього утворилась заборгованість в розмірах: 12 900 грн. (за договором №01-07-46,47-2/ЛУ7Б); -18 000 грн. (за договором про реструктуризацію заборгованості).

Крім того, позивач просив застосувати штрафні санкції у вигляді пені, 3% річних та індексу інфляції у розмірах: за договором №01-07-46,47-2/ЛУ7Б: 2 815,92 грн. пені; 275,04 грн. - 3% річних; 883,22 грн. - інфляційної складової боргу; за договором про реструктуризацію заборгованості: 5 652,74 грн. пені; 573,25 грн. - 3% річних; 1 763,60 грн. інфляційної складової боргу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автопаркінг-Сервіс 1» заборгованість в розмірі 42 863,77 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автопаркінг-Сервіс 1» судові витрати в розмірі 1 762 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов`язання по оплаті за надані послуги за договорами не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з урахуванням штрафних санкцій, які передбачені за прострочення грошового зобов`язання.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 липня 2017 року між ТОВ «Автопаркінг-Сервіс 1» та ОСОБА_1 був укладений договір №01-07-46,47-2/ЛУ7Б про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання щомісячно оплачувати вартість послуг позивача в розмірі 860 грн. на місяць за обслуговування одного машиномісця і приймати участь у витратах по утриманню належної йому автостоянки, а позивач зобов`язаний забезпечити обслуговування стоянки і прилеглої території, зберігати транспортні засоби відповідача на стоянці відповідно до вимог «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», а саме постачання електроенергії, води, комунальними службами, здійснення пропускного та внутрішнього режимів, постійну охорону підземної автостоянки, прибирання території та ряд інших послуг (а.с. 9-11). В переліку осіб та транспортних засобів, які мають право доступу до паркінгу та на машиномісце, який є Додатком до договору, ОСОБА_1 було зазначено транспортні засоби та осіб, які мають право заїзду-виїзду до паркінгу.

Відповідно до п.7.1. вказаного договору сторони домовились, що договір діє до 30 червня 2020 року включно.

Крім того, між ТОВ «Автопаркінг-Сервіс 1» та ОСОБА_1 01 липня 2017 року було укладено договір реструктуризації заборгованості, відповідно до якого відповідач визнав свій борг за надані позивачем послуги з утримання та експлуатаційного обслуговування автопаркінгу та машиномісць № НОМЕР_1 та 47 за період з 30 березня 2011 року по 30 червня 2017 року в сумі 29 800 грн. (а.с. 12).

Разом з тим, взяті на себе зобов`язання за договорами відповідач не виконує, у зв`язку з чим у останнього станом на 29 грудня 2018 року утворилась заборгованість в розмірі 12 900 грн. (за договором №01-07-46,47-2/ЛУ7Б) та 18 000 грн. (за договором про реструктуризацію заборгованості), що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.8).

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений договором або законом.

Відповідно до п.5.3 договору №01-07-46,47-2/ЛУ7Б у випадку порушення виконання зобов`язання щодо внесення платежів у строки та в розмірі, передбаченому договором, власник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов`язання до дати повного погашення заборгованості.

Згідно з п. 5 договору про реструктуризацію заборгованості (а.с. 12) у випадку порушення власником зобов`язання з внесення платежів у строки та в розмірі, передбаченому договором, власник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов`язання до дати повного погашення заборгованості.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З приводу позбавлення відповідача можливості надати свій відзив на позов, оскільки йому не було відомо про повернення справи до суду першої інстанції та про відновлення судового розгляду, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 254 ЦПК України провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу. З дня поновлення провадження у справі перебіг процесуальних строків продовжується. Провадження у справі продовжується зі стадії, на якій його було зупинено.

Проте, з матеріалів справи не вбачається інформації про зупинення провадження у справі.

При цьому учасники справи окрім прав мають також обов`язки встановлені ст.43 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання (рішення ЄСПЛ «Чірікоста і Віола проти Італії»).

27 листопада 2019 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Кузьмічовим О.Д. до Печерського районного суду м.Києва подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував, що позивач не здійснює діяльності по утриманню будівель і споруд, не є власником автопаркінгу, а тому не може надавати такі послуги. Однак вказане спростовується наявними в матеріалах справи доказами, згідно яких відповідач, укладаючи вказані договори 01.07.2017, погодився на укладення договору саме на вказаних позивачем умовах та періодично сплачував за надані йому послуги.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надавались послуги з утримання та експлуатаційного обслуговування автопаркінгу та машиномісць відповідача в період з 30 березня 2011 року по 30 червня 2017 року в сумі 29 800 грн. також є необґрунтованими.

У зв`язку з укладенням між сторонами Договору реструктуризації заборгованості від 01 липня 2017 року п.1. Власник визнає, що його заборгованість за послуги Виконавця з утримання та експлуатаційного обслуговування підземної автостоянки по АДРЕСА_1 та належних Власникові машиномісць №№46, НОМЕР_2 (підвал 2) вказаної автостоянки за період з 30.03.2011 р. по 30.06.2017 р. становить 29 800 (двадцять дев`ять тисяч вісімсот) гривень 00 коп.

Відповідно до п.2 вказаного договору сторони домовились та затвердили графік погашення Власником, визначеної п.1 цього договору. заборгованості.

Окрім іншого з розрахунку суми заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Автопаркінг-Сервіс 1» станом на 29 грудня 2018 року відповідачем здійснювалася оплата по договору «Про надання послуг» №01-07-46,47-2/ЛУ7Б від 01 липня 2017 року, а саме в жовтні, листопаді та грудні 2017 року по 860 грн. та по договору «Реструктуризації заборгованості» від 01 липня 2017 року, а саме у вересні, жовтні, листопаді та грудні 2017 року по 2 800 грн., 3 000 грн., 3 000 грн., 3 000 грн. відповідно, що свідчить про його обізнаність та згоду з умовами договорів.

В додатковій угоді №1 до Договору №01-07-46,47-2/ЛУ7Б від 01 липня 2017 року сторони погодили розмір оплати за одне місце в сумі 490 грн., а за два місця - 980 грн. (а/с 99).

Доводи апелянта про те, що Договір реструктуризації заборгованості був укладений не 01.07.2017, а 01.09.2017 також є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. З наданого розрахунку заборгованості видно, що відповідач з 01.07.2017 користувався наданими послугами та мав сплачувати заборгованість

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) виклала правовий висновок про те, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Основними засадами цивільних відносин в ст. 3 ЦК України закріплені, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно чч. 1 і 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді