Справа № 953/3167/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2021 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - Шаренко С.Л.,
при секретарі - Вареник К.В.,
заявника - ОСОБА_1 ,
представника заявника - адвоката Вільхової С.П.,
заінтересованої особи - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-
24.02.2021 ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова із заявою про видачу обмежувального припису, в якому просив суд: видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження її прав, а саме: 1) заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Вимоги заяви обґрунтовує тим, що він з ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.02.2018 року. Причиною розірвання шлюбу стало постійне прийняття ОСОБА_2 алкогольних напоїв та сварки в присутності їхнього сина. Після розірвання шлюбу вони стали мешкати окремо. Також заявник зазначив, що за час шлюбу, вони з ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбано квартиру по Ѕ частини кожному за адресою: АДРЕСА_1 . Однак зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 значиться за адресою: АДРЕСА_2 . Заявник зазначає, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 неодноразово наполягала на продажу їх спільної квартири, однак він не погоджується, оскільки іншого житла він не має, та крім того у них ж спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому заявник хоче віддати свою належну частку квартири. Заявник також вказує, що між ними є домовленість про спільне виховання, утримання дитини та місця його проживання, один день з батьком та другий день з матір`ю і так по черзі. Однак, ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Харкова про утримання з нього аліментів на утримання сина , але рішенням суду їй відмовлено в повному обсязі, у зв`язку з недоведеністю факту неутримання мною дитини. Також заявник вказав, що ним в свою чергу подано позовну заяву до Московського районного суду м. Харкова про визначення місця проживання їх спільного сина разом з батьком. Заявник також зазначив, що далі ОСОБА_2 почала регулярно, систематично тиснути на нього морально, щоб він викупив в неї по завищених цінах її частку їх спільної квартири, тане отримавши від нього остаточної відповіді без його дозволу вивезла з їх спільної квартири набуті за час шлюбу меблі, побутову техніку, залишивши тільки вбудовану меблю на кухні та вбудований шкаф купе в дитячій кімнаті , після чого він звернувся до відділу поліції з заявою. Також заявник вказав, що ОСОБА_2 постійно висловлювалась нецензурною лайкою в присутності їх сина в результаті чого він звертався до відділу поліції та органу опіки та піклування, які проводили з ОСОБА_2 співбесіди про недопустимість такої поведінки в присутності дитини. Також заявник зазначив про те, що ОСОБА_2 під час шлюбу та після його розірвання регулярно приймає алкогольні напої. Заявник вказав, що він себе стримує, але психологічні травми стають для нього нестерпними , а її постійні звинувачення , образи, нецензурні лайки в присутності дитини шкодять його психіці та психіці їхнього сина. Зазначає також, що колишня дружина не залишає його у спокої,вона приходить до їх спільної власності тільки з однією метою , щоб нанести йому психологічну травму своїми образами лайками, завжди нецензурними, часто в стані алкогольного сп`яніння.
Також заявник зазначив, що 15.02.2021 його колишня дружина в стані алкогольного сп`яніння прийшла до квартири в ранці, де він мешкає, своїм ключем відчинила двері та вчинила сварку, в зв`язку з чим йому прийшлось викликати поліцію, в результаті чого на ОСОБА_2 ст.. лейтенантом поліції було винесено терміновий заборонний припис. Однак, ОСОБА_2 ніяких висновків для себе не зробила, та 18.02.2021 разом зі своєю матір`ю прийшла до квартири та знову вчинила сварку, постійно його провокувала, чим вчиняла відносно нього психологічний тиск в зв`язку з чим він вимушений був знову викликати поліцію. Так, 20.02.2021 ст. лейтенантом поліції повторно складено терміновий припис відносно ОСОБА_2 .
Також заявник вказав, що ОСОБА_2 погрожувала що щось з собою зробить, та посадить його до в`язниці, тому він боїться залишатися з нею на одинці та не може більше витримувати шалений та регулярний моральний та психологічний тиск з її боку, тому вимушений звернутись до суду з заявою про видачу обмежувального припису.
Заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Вільхова С.П. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, оскільки вважають, що на заявника поширюється дія Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Просить суд видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, в тому числі заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви, пояснила, що між ними з заявником шлюб розірваний та фактично між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна, а саме квартири АДРЕСА_3 , а також щодо визначення місця проживання їх спільного сина.
Суд заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, а також переглянувши відеодиск наданий заявником, дійшов до наступного.
Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_2 регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.
Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні.
07.11.2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.02.2018. (а.с. 3).
Від шлюбі мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Син проживає один день з батьком, один день з матер`ю, що сторонами також не заперечується.
Наразі, сторони разом не мешкають та в судовому порядку вирішують питання щодо визначення місця проживання дитини.
Також сторонами не заперечується, що квартира АДРЕСА_4 . в якій зараз проживає заявник, є їх спільною частковою власністю, по Ѕ частки.
Як доказ вчинення домашнього насильства в сім`ї заявник посилається на наявність термінових забороних приписів кривдника від 15.02.2021 серія АА № 133515 та від 20.02.2021 серія АА № 133524. Однак вказаний припис не може слугувати підставою для видачі судом обмежувального припису , оскільки в зазначеному приписі не викладено стислого змісту правопорушення, що не дає суду можливості надати оцінку діям чи бездіяльності ОСОБА_2 та крім того, за результатами припису від 20.02.2021 відносно ОСОБА_2 встановлено заходи термінового заборонного припису, а саме зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_2 внесений строком на 10 діб, з 20.02.2021 та діє до 02.03.2021.
Відповідно до ст.. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Таким чином, оскільки заборонний припис інспектора роти №5 батальйону №2 УПП в Харківській області лейтенанта поліції Оленченко В.В. діє строком до 02.03.2021, суд не може встановити обмежувальний припис. Крім того, відомостей про те, що ОСОБА_2 , стосовно якої встановлений терміновий заборонний припис, порушила заходи припису в матеріалах справи відсутні.
Також суд не приймає до уваги твердження заявника про зловживання ОСОБА_2 спиртними напоями, адже жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даних тверджень заявником не надано. Посилання заявника на те, що зловживання ОСОБА_2 спиртними напоями, стало підставою для розірвання шлюбу між подружжям, також не знайшли свого підтвердження, адже відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу вбачається, що з позовом про розірвання шлюбу звернулась саме ОСОБА_2 , як підставу розірвання шлюбу вказувала, відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів. Відповідач просив суд надати час для примирення, однак наданий судом час не привів до позитивного результату, тому шлюб між сторонами розірвано.
Крім того, з переглянутого в судовому засіданні відео, наданого заявником на підтвердження обґрунтувань заяви, також не вбачається того, що заявник провокує заявника чи вчиняє відносно нього будь-яке психологічне насилля, кожного разу, як вбачається з відео, коли заявник з увімкненою на телефонні камерою, заходив до кімнати де перебувала ОСОБА_2 , остання поводила себе спокійно, в сторону заявника не висловлювалась нецензурною лайкою та поводила себе адекватно.
Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.
Відповідно до п. 7, 9 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів, що заінтересована особа ОСОБА_4 чинить відносно нього психологічне насильство та що у суду є підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Таким чином, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник як на підставу для задоволення заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви за її недоведеністю.
Конфлікт, що має місце між заявником та заінтересованою особою не може бути розцінений судом як факт домашнього насильства, а відносини між колишнім чоловіком та дружиною, які мешкають окремо один від одного та не можуть мирно вирішити питання, щодо розподілу сумісного майна та порядку участі у вихованні дитини та місці її проживання, не є такими, за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно ОСОБА_2 обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить лише про неприязні стосунки між ними, тобто подружжям, яке намагається поділити спільне майно та спільну дитину.
Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення випадків домашнього насильства, вчиненого ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства відповідно до положень статті 16 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відсутні також в матеріалах справи і докази того, що вона поставлена на профілактичний облік, як кривдник. Суд також не встановив ризиків настання будь-якого насильства з боку заінтересованої особи стосовно заявника в майбутньому.
Також вимоги заявника щодо видачі обмежувального припису стосовно заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню також не підлягають, адже фактично позбавлять ОСОБА_2 права користування особистою власністю.
З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил статті 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству, ст.ст.141, 294, 350-1 - 350-8 ЦПК України, суд -
Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, щодо заборони їй перебувати в місцях спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а також заборони вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з ним через інші засоби зв`язку та третіх осіб .
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

суддя: С.Л. Шаренко