КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 755/7219/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/1523/2021Головуючий у суді першої інстанції - Виниченко Л.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Коцюрба О.П., Сержанюк А.С.,

секретар Рудик О.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила виселити незаконних володільців ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їхнього сина ОСОБА_4 з садового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (територія садового товариства «КЕВРЗ»).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що позивач з 13.08.2013 є власником земельної ділянки та садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (територія садового товариства «КЕВР»), однак у даному будинку весь час незаконно проживають відповідачі, котрі звільнити його не бажають, скрізь встановили свої замки, на територію не пускають, в добровільному порядку звільнити займану територію відмовляються, восени 2015 року уклали договір пультової охорони з ТОВ «Венбест-охорона». Такими своїми діями порушують право позивача (т. 1 а.с. 2-4).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.07.2017 позов задоволено, виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з садового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (територія садового товариства «КЕВРЗ»), вирішено питання судових витрат (т. 2 а.с. 104-106).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначав, що задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент пред`явлення позову ОСОБА_2 є власником садового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , а відповідачі проживають у спірному будинку без будь яких на те правових підстав та без згоди позивача, що не відповідає фактичним обставинам справи (т. 2 а.с. 122-126).

Постановою Київського апеляційного суду від 19.06.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.07.2017 скасовано, ухвалено нове, про відмову у задоволенні позову (т. 3 а.с. 39-42).

Постановою Верховного Суду від 22.01.2020 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 19.06.2019 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 3 а.с. 212-217).

27.10.2020 надійшли пояснення ОСОБА_3 , в яких вона зазначає, що під час постановлення рішення, суд першої інстанції керувався виключно нормами матеріального права, при цьому не взяв до уваги та не застосував до спірних правовідносин правові норми житлового законодавства, що забезпечує права дитини. Оскільки, неповнолітній відповідач ОСОБА_4 постійно проживає в спірному будинку та навчається за місцем проживання в СЗШ № 234 м. Києва.

Окрім того, ОСОБА_2 не надано доказів наявності у відповідачів у власності чи користуванні іншого житлового приміщення, пристосованого для проживання дитини, куди можливо висилити неповнолітнього ОСОБА_4 , а тому підстав для виселення з житлового приміщення відповідачів, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, не має.

Також, право власності ОСОБА_2 на спірний будинок оскаржується в Європейському суді з прав людини, а отже остаточно за нею не визнано (т. 4 а.с. 135-137).

03.03.2021 надійшли додаткові пояснення ОСОБА_2 , в яких вказується, що висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.02.2021 є недостатньо обґрунтованим, оскільки не містить фактичного розв`язання спору по суті предмета розгляду, а тому не може бути прийнятий судом до уваги (т. 5 а.с. 2-4).

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заперечували проти задоволення поданої апеляційної скарги, просили її відхилити та погоджувалися з ухваленим рішенням.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріалисправи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.04.2010 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_1 за 124 000,00 дол. США указану квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2011 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто завдані збитки у розмірі 1 297 628,00 грн. та 1 700,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

На виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2011 старшим державним виконавцем ВДВС 01.08.2012 складено акт опису й арешту майна - спірної земельної ділянки, а 17.07.2013 за актом про передачу арештованого майна цю ділянку передано стягувачу ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу.

13.08.2013 приватний нотаріус на підставі акта про передачу арештованого майна від 17.07.2013 видав ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну ділянку, цього ж дня вніс до Державного реєстру запис за № 2090696 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на зазначену земельну ділянку (т. 1 а.с. 15-16).

На цій земельній ділянці ОСОБА_1 було збудовано садовий будинок, в якому подружжя ОСОБА_8 проживало разом з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї № 187 від 03.08.2016, і не заперечувалося сторонами у справі (т. 1 а.с. 230).

Зазначений садовий будинок було введено ОСОБА_2 в експлуатацію та 01.04.2015 вона отримала свідоцтво про право власності на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (територія садового товариства «КЕВРЗ»), що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (т. 1 а.с. 13, 14, 15).

У своїй позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що у неї відсутні ключі від садового будинку, 31.08.2015 ОСОБА_3 уклала з ТОВ «Венбест-охорона» договір № 5475-ВООП про охорону ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , вони нікого не пускають на територію, тим самим відповідачі чинять перешкоди в користуванні належним їй садовим будинком і земельною ділянкою (т. 1 а.с. 74-76).

Відповідно до частини 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником садового будинку і земельної ділянки розташованих за адресою АДРЕСА_1 (територія садового товариства «КЕВРЗ»), вона також є членом садового товариства «КЕВРЗ».

Відповідачі (в тому числі і малолітній ОСОБА_4 ) фактично проживають у належному позивачці будинку, перешкоджаючи їй у користуванні як будинком так і земельною ділянкою.

Разом із тим, з довідки виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва від 30.11.2016 за № 2866 вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 з 2008 року зареєстровані у трикімнатній квартирі АДРЕСА_3 , де також проживають і зареєстровані батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (т. 2, а.с. 77).

Задовольняючи пред`явлений позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідачі проживають у спірному садовому будинку без будь-яких на те правових підстав, оскільки а ні права власності, а ні права користування садовим будинком чи земельною ділянкою на час розгляду справи вони не мали.

Сам по собі факт здійснення будівництва садового будинку відповідачем ОСОБА_1 не створює підстав для виникнення у нього чи членів його сім`ї будь-якого речового права на садовий будинок, як окремий об`єкт цивільних прав.

Крім того, відповідачі ОСОБА_1 , і ОСОБА_3 увесь цей час зберігали місце проживання і були зареєстровані у встановленому порядку за іншою адресою. Доказів неможливості проживання за цією адресою відповідачами протягом усього часу розгляду справи суду не надавалося,

Таким чином, вимоги позивача щодо усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження власним майном в порядку ст. 391 ЦК України, шляхом виселення відповідачів є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про виселення малолітнього ОСОБА_4 апеляційний суд виходив із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 увесь час з моменту пред`явлення позову до суду і до вересня 2020 року постійно проживав разом із батьками в спірному садовому будинку. Даних про його місце реєстрації суду не надано.

Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Оскільки судом встановлено відсутність правових підстав для проживання батьків ОСОБА_4 у належному позивачці садовому будинку, він також підлягає виселенню із нього разом із батьками.

Та обставина, що у ОСОБА_4 відсутня реєстрація за будь-якою адресою, не може бути підставою для відмови у виселенні його із садового будинку, так як, згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місце проживання особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається за місцем проживання її батьків або одного з них.

Як було встановлено, батько малолітнього ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , тобто вказана адреса і є місцем проживання ОСОБА_4 , згідно закону

Наданий суду апеляційної інстанції висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.02.2021, яким визнано недоцільним виселення малолітнього ОСОБА_4 з буд. АДРЕСА_1 не приймається судом до уваги, оскільки право дитини на користування помешканням в жилому будинку є похідним від наявності такого права у його батьків.

Як зазначалося вище у батьків ОСОБА_4 відсутні будь-які права, які б дозволяли їм проживати у спірному садовому будинку.

Також встановлено, що батьки ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі за іншою адресою, відповідно малолітня дитина також автоматично набуває права проживання за місцем проживання батьків.

У цьому ж висновку зазначено, що ОСОБА_4 навчається у м. Гданськ Польща, а його мати ОСОБА_3 уточнила в судовому засіданні, що син разом із батьком проживає і навчається у Польща з вересня 2020 року.

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , і тому ОСОБА_4 може проживати разом з батьком, за його місцем реєстрації АДРЕСА_4 .

Та обставина, що співвласники квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (його дружини) заперечують проти вселення відповідачів у дану квартиру, про що зазначено у висновку органу опіки від 16.02.2021 відхиляються апеляційним судом, так як така заява зроблена на п`ятий рік розгляду справи, крім того, їхня згода на вселення неповнолітньої дитини не потрібна (ч. 2 ст. 156 ЖК України).

Той факт, що ОСОБА_3 знялася з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_4 в лютому 2021 року також не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки скасувавши реєстрацію за даною адресою, вона не набула права користування житловим приміщенням в спірному садовому будинку, крім того, це ніяк не впливає на визначення місця проживання їхнього сина ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Під час розгляду справи, позивачем було надано клопотання про відшкодування понесених судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. за подачу позову до суду першої інстанції, що підтверджується квитанцією № 44 від 27.04.2016; за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 275,61 грн., що підтверджується квитанцією № 45 від 27.04.2016; за подачу заяви про забезпечення доказів у розмірі 275,61 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.586779669.1 від 19.07.2016; за подачу апеляційної скарги у розмірі 275,61 грн., що підтверджується квитанцією № 23 від 01.08.2016, за подачу касаційної скарги у розмірі 2 204,85 грн., що підтверджується квитанцією № ПН377813 (т. а.с. 1, 124, 128а, 181 т. 3 а.с. 65).

Всього сума сплати судового збору складає 4 134,08 грн., тому враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 без змін, судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у розмірі по 2 067,04 грн. з кожного.

Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження виконання адвокатом Лісовським Р.А. надання правничої допомоги, позивачем приєднано до матеріалів справи:

договір про надання правової допомоги № 05.08 від 05.08.2014 (т. 3 а.с. 176-178);

довідки-розрахунки № 1 від 12.12.2019, № 2 від 25.06.2020, № 3 від 17.09.2020, № 4 від 02.10.2020 (т. 3 а.с. 174-175, т. 4 а.с. 46, 49, 67-69);

типова форма № КО-1 від 12.12.2019 на суму 51 020,00 грн., від 25.06.2020 на суму 5 667,60 грн., від 17.09.2020 на суму 3 778,40 грн., від 02.10.2020 на суму 3 778,40 грн., від 08.12.2020 на суму 13 224,40 грн. (т. 3 а.с. 173, т. 4 а.с. 48, 52, 70, 188);

ордер серії ЖТ № 04250 (т. 4 а.с. 53), копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю № 592 (т. 4 а.с. 54);

гонорар адвоката, в якому зазначається винагорода (гонорар) адвоката у розмірі 40% встановленої законом на перше січня року мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину роботи (т. 3 а.с. 179).

Розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 25 878,49 грн. з кожного.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 2 067,04 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 25 879,49 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , зареєстрована АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 2 067,04 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 25 879,49 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді О.П. Коцюрба

А.С. Сержанюк