Справа № 628/2602/20
Провадження № 2/628/463/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

30 березня 2021 року Куп`янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Шиховцової А.О.,

за участю секретаря Шевченко О.І.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кульчицької Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Куп`янську цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження за уточненою позовною заявою АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, згодом уточнивши позовні вимоги, зменшивши їх розмір, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 08.06.2011 року. 14.06.2018 р. відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва ПАТ КБ «Приватбанк») на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва АТ «Приватбанк»). При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом у анкеті-заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Отже, відповідач, підписавши заяву, у відповідності до ст. 634 ЦК України, між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлений початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 18000 грн., що підтверджується тією ж довідкою.

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку, номер та строк дії якої вказано у довідці про отримані картки.

За умовами цього договору власник картрахунку, тобто відповідач, надав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням та ініціативою банку та зобов`язався слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, яким визнається короткостроковий кредит, що надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування.

Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме, щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми від суми заборгованості, який встановлено договором.

Користування відповідачем кредитними коштами вбачається із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак відповідач, в процесі користування кредитним рахунком не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку з чим, з урахуванням заяви позивача від 04.12.2020 р. про зменшення розміру позовних вимог, станом на 31.08.2020 року заборгованість відповідача за договором б/н від 08.06.2011 р. складає 18429,07 грн., з яких: 14338,82 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 14338,82 грн. за простроченим тілом кредиту, 4090,25 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Заочним рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21.12.2020 року позов було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 08.06.2011 р. у розмірі 14338,82 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1635,47 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою суду від 01.03.2021 р. заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено та скасовано заочне рішення від 21.12.2020 року з призначенням справи до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача АТ «ПриватБанк» по довіреності Тахтаулов В.З. у судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у задоволенні позову з підстав спливу строків позовної давності, подавши письмову заяву про застосування позовної давності. ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що він є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», однак в силу ст. 63 Конституції відмовився пояснити з приводу яких саме договорів, цього договору з позивачем не укладав, а точніше, не пам`ятає, можливо, коли він став клієнтом банку, йому було банком видано ще декілька карток без його згоди, та які банк відмовив йому у закритті непотрібних йому карток, і можливо тоді і дали на підпис йому цей договір. Заперечував, що в анкеті-заяві від 08.06.2011 р. його підпис, але при цьому належних та допустимих доказів на спростування своїх доводів не надав. Крім того, зазначав, що користувався якоюсь карткою, також його колишня дружина могла користуватися його картками, згідно наданих матеріалів позивачем, відповідач в рамках дії кредитного договору здійснив покупку в Інтернет-магазині 29.10.2014 р. на суму 37,00 грн. і більше карткою не користувався, та не вчиняв будь-якої дії на визнання зобов`язань перед позивачем і до закінчення строку дії картки (03/17).

При цьому, суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК, роз`яснював основні положення про докази, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують заперечення учасників справи та якими засобами вони встановлюються, належність, допустимість та достовірність доказів, обов`язок доказування і подання доказів.

Заслухавши відповідача та його представника, проаналізувавши обставини справи та відповідні їм правовідносини, оцінивши представлені суду докази як кожен окремо, так і у їх сукупності з іншими доказами, суд приходить до наступних висновків.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе рищик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати такі факти та розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зіст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними. При цьому згідно ч.1ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що 08.06.2011 року відповідачем ОСОБА_1 підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 12). При цьому, відповідач підтвердив свою згоду на те, що дана підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Будь-яких доказів на спростування підпису ОСОБА_1 у Анкеті-заяві матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ч. 1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Як убачається з матеріалів справи, на підставі укладеного кредитного договору між сторонами, АТ КБ «Приватбанк» відкрито на ім`я відповідача картковий рахунок із встановленим кредитним лімітом та ОСОБА_1 видана кредитна картка, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» (а.с.11). 26.06.2013 року кредитний ліміт по картковому рахунку відповідача був збільшений до 18000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с.10). Користування відповідачем кредитними коштами за допомогою кредитної картки підтверджується наявною у матеріалах справи випискою по рахунку (а.с.46-61), яка є належним доказом, що узгоджується з правовою позицією, неодноразово висловленою у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц, від 20.10.2020 № 456/3643/17.

Зазначені докази спростовують доводи сторони відповідача про не доведеність факту отримання кредитних коштів, та підтверджує факт користування відповідачем кредитними коштами.

Ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З розрахунку заборгованості по кредитному договору № б/н від 08.06.2011 року вбачається, що користуючись встановленим кредитним лімітом, погашення заборгованості відповідачем здійснювалося нерегулярно, у зв`язку з чим, виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14338,82 грн., в тому числі за простроченим тілом кредиту у розмірі 14338,82 грн., яка залишається непогашеною (а.с.84-93). Тому, цю суму кредитних коштів відповідач винен банку відповідно до положень ст.ст. 526, 628, 1049, 1054 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту, в тому числі простроченого тіла кредиту, стягнути також заборгованість по простроченими відсотками за користування кредитом з у розмірі 4090,25 грн., виходячи з розміру процентної ставки 27,6 %, з 01.09.2014 32,4%, з 01.04.2015 42 %.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 08.06.2011 року, посилався на анкету-заяву від 08.06.2011 р., яка підписана відповідачем, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», де передбачено, у залежності від виду картки, пільговий період, базова % ставка в місяць, що нараховується на залишок заборгованості, обов`язковий щомісячний платіж, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору, але не підписані відповідачем.

Досліджуючи анкету-заяву, підписану відповідачем, суд звертає увагу на те, що розмір кредитного ліміту та процентна ставка не зазначені, заява не містить також і умов договору про встановлення відповідальності (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, посилаючись на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин норми ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, Тарифи обслуговування кредитних карт, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

За таких обставин, та без наданих належних підтверджень про конкретні запропоновані Умови та Правила банківських послуг, Тарифи, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору.

Так, споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснювати свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Суд вважає, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XI про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк, а тому Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача - не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.06.2011 року шляхом підписання заяви-анкети.

Даний висновок суду узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 від 03.07.2019 р., а тому інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, роздруківка із сайту позивача про зміну тарифів по кредитним карткам, процентної ставки, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року справа № 6-16цс15.

Відповідно до ч. 5 та ч. 6ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід зазначити, що, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Доданий до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як вже зазначалося вище, не має підпису відповідача, а, отже, не може бути підтвердженням того факту, що саме на цих умовах був отриманий кредит відповідачем.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом у розмірі 4090,25 грн., у зв`язку з відсутністю передбаченого в підписаній між сторонами анкеті-заяві обов`язку відповідача по їх сплаті.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, суд зазначає, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, наявність заборгованості підтверджується розрахунком в матеріалах справи, з яким суд погоджується, докази виконання зобов`язання з повернення кредитних коштів матеріали справи не містять, а відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, є обґрунтованими та доведеними позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим, в розмірі 14338,82 грн., що також узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові від 03 липня 2019 року Великої палати Верховного суду у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

При цьому, судовим розглядом встановлено, що строк дії картки № НОМЕР_1 , виданої відповідачу на підставі укладеного кредитного договору від 08.06.2011 року, закінчився наприкінці березня 2017 року (а.с.11), тоді як з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося 07.10.2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача.

Отже, у межах строку кредитування до 31.03.2017 року відповідач мав повертати позивачеві кредит. Починаючи з 01.04.2017 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем погасити суму кредиту за договором.

Вчинення дій відповідачем, які б переривали строк позовної давності позивачем не доведено належними і допустимими доказами. Автоматичне погашення простроченої заборгованості, поповнення картки, у зв`язку з відміною процентів та штрафів по кредитам військовослужбовців, тощо, що вбачається з Виписки по рахунку за договором (а.с.46-61), проведені після закінчення строку дії карти 03/17 і до 29.02.2020 р. не можуть свідчити про переривання строку позовної давності оскільки, по-перше, строк дії картки закінчився і доказів про продовження строку дії картки № НОМЕР_1 або про її перевипущення матеріали справи не містять, по-друге, відсутні докази добровільної сплати вказаних коштів відповідачем.

Відповідно до п.1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою НБУ №22 від 21 січня 2004 року, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором в силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника, в даному випадку, не оспорювання ним списання коштів, якщо така можливість допускається законом або договором, не може свідчити про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Тим більше, що таке списання здійснювалося поза його волі.

Вищезазначені обґрунтування щодо спливу строків позовної давності узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 19 березня 2014 року по справі №6-14цс14, Постанові від 12 листопада 2014 року у справі №6-16цс14, та в Постанові від 8 листопада 2017 року у справі №401/6656/12-ц.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - стаття 261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570).

Отже, судом встановлено, що відповідач порушив умови кредитного договору та допустив кредитну заборгованість, проте позивач пропустив позовну давність, звернувшись до суду з даним позовом 07.10.2020 року, проте, як термін дії кредитної картки № НОМЕР_1 , виданої відповідачу на підставі укладеного кредитного договору від 08.06.2011 року, закінчився 31 березня 2017 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні уточнених зменшених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено стороною відповідача.

Керуючись ст.ст. 11, 12 13, 78, 79, 81, 89, 263, 264, 265, 352, 354 ЦПК України,ст. ст. 207, 266, 267,526, 527, 530, 598, 599, 610, 1048, 1050, 1054 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні уточненого позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Куп`янський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

На виконання вимог ч. 10 ст. 272 ЦПК України суд повідомляє учасникам справи веб-адресу сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою вони можуть отримати інформацію по даній справі: http://kpm.hr.court.gov.ua/sud2023/gromadyanam/csz/. Копія (текст) судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/ (в рядку «Справа №» необхідно ввести номер справи, в якій видано це судове рішення).

Повний текст рішення складений 02 квітня 2021 року.

Головуючий А.О.Шиховцова