П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 266/561/20

Номер провадження 22-ц/804/486/21

31 березня 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів -Биліни Т.І., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Лазаренко Д.Т.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Шишиліна О.Г., повний текст якого складено 19 листопада 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що позивачка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , яка відноситься до державного житлового фонду. В даному житловому приміщенні, крім ОСОБА_1 , зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_3 , які не проживають за місцем своєї реєстрації понад шість місяців без поважних причин, не сплачують комунальні послуги.

З урахуванням наведеного, позивачка просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 не зареєстрована у спірній квартирі, позивачем не доведено факт порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи законних інтересів з боку відповідачки ОСОБА_2 , тому позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, місцевий суд виходив з того, що факт непроживання неповнолітньої у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житловим приміщення. Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачкою не надано. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачка (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини. Також місцевий суд виходив з того, що принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в решті рішення залишити без змін.

Скарга мотивована тим, що місцевий суд не звернув уваги на те, що неповнолітня ОСОБА_3 , 2004 року народження, не є членом сім`ї ОСОБА_1 , а її біологічна мати ОСОБА_2 знята з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири. Крім того, місцевий суд не врахував, що ОСОБА_3 на даний момент є усиновленою іноземними громадянами та більше 8 років не проживає у спірній квартирі у зв`язку з проживанням у новій родині, яких-небудь домовленостей між ОСОБА_1 та законними представниками ОСОБА_3 щодо користування спірною квартирою не було.

Доводи і заперечення інших учасників справи.

Відповідачі своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

У судовому засіданні апеляційного суду представник третьої особи - органу опіки та піклування Маріупольської міської ради Донецької області Бартош Н.О., посилаючись на відповідність оскарженого судового рішення вимогам законності та обґрунтованості, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник позивачки - адвокат Косенко С.С. надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, доводи скарги підтримав, просив її задовольнити.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення суду в повній мірі не відповідає зазначеним вимогам закону.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням не оскаржувалось, тому апеляційним судом не перевірялось.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 , виданого ККП КК «Приморська» в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а. с. 6,7). Також в даному житловому приміщенні зареєстрована позивачка ОСОБА_1 (а. с.161).

Згідно довідки відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг від 11 лютого 2020 року №099-99.02-01466 ОСОБА_2 знята з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою 30 січня 2020 року (а.с. 12, 78).

З листа управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Донецької області від 28 квітня 2020 року №253-24413-25.1 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на первинному обліку служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради з 22 квітня 2011 року по 26 грудня 2012 року, як дитина, позбавлена батьківського піклування. З 06 травня 2011 року дитина перебувала у КЗ «Дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку» на повному державному забезпеченні. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2012 року ОСОБА_3 усиновлена іноземними громадянами та вибула з державного закладу в сім`ю усиновлювачів (а.с. 41).

З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області від 03 червня 2020 року №01.1-01-23-69 вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради Донецької області вважає неможливим визнання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Даний висновок обгрунтований тим, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року (а.с. 53-54).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.

Усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя (ст. 207 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема: стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; особу дитини та стан її здоров`я; ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити.

При дотриманні всіх умов, встановлених цим Кодексом, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини.

Правові наслідки усиновлення визначені у ст. 232 СК України, яка передбачає, що з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням (абз. 1 ч. 1 цієї статті).

З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини (ч. ч. 3, 4 цієї статті).

Сімейним кодексом України передбачено єдиний випадок збереження прав дитини, які вона мала до усиновлення - дитина, яка усиновлена, зберігає права на пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, які вона мала до усиновлення (ст. 234 цього Кодексу).

Статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як вбачається з приписів ч. 6 ст. 167, п. 3 ч. 1 ст. 247 СК України, п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР, якими передбачено підстави збереження за неповнолітніми права на проживання та користування житлом в разі їх тимчасової відсутності, зазначене право обумовлено наявністю певних прав та обов`язків, що виникають між дитиною та її родичами за походженням, з якими вона проживала у відповідному житлі до позбавлення її батьків батьківських прав, встановлення над дитиною опіки або піклування, влаштування дитини до дитячого будинку тощо. Тобто, вказаними нормами не передбачено збереження за відсутньою дитиною права на проживання та користування житлом в разі її усиновлення.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не врахував, що усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя на підставі рішення суду - при дотриманні всіх умов, встановлених Сімейним кодексом України, а також здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини. Крім того, місцевий суд залишив поза увагою правові наслідки усиновлення, внаслідок чого дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 такою особою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому апеляційний суд вважає посилання органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, викладені у висновку від 03 червня 2020 року, на вимоги п.4 ст. 239 СК України, необґрунтованими, оскільки зі змісту вказаної норми закону вбачається, що у разі скасування усиновлення, за дитиною зберігається право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала після усиновлення. Отже, у разі скасування усиновлення ОСОБА_3 , за нею зберігається право на проживання у житловому приміщення, яким її забезпечили усиновлювачі.

Також висновок суду першої інстанції про відсутність доказів того, що ОСОБА_3 набула право користування іншим жилим приміщенням є помилковим, оскільки забезпечення дитини належними умовами проживання було умовою її усиновлення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 листопада 2020 року в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374,376,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 листопада 2020 року в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 05 квітня 2021 року.

Суддя: