Номер провадження: 22-ц/813/5082/21
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Цюри Т.В., Комлевої О.С.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Позивача- ОСОБА_1 .

Представник позивача- ОСОБА_2 .

Представник відповідача- ОСОБА_3 .

Представник відповідача- ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5

-про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст позовної заяви

У жовтні 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вищезазначеними позовними вимогами в котрих просила суд:

-визнати, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв.м., в тому числі житловою 19,6 кв.м., індексний №13216848, яка належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 листопада 2013 року є її особистою приватною власністю.

Зазначала, що з відповідачем у справі перебувала в шлюбі, зареєстрованому 17 жовтня 2009 року виконавчим комітетом Познанської сільської ради Любашівського району Одеської області, актовий запис №2.

Дітей від шлюбу не має.

Шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться. Вказувала, що за час шлюбу, вони з відповідачем придбали наступне майно:

-трактор МТЗ 892 д/н НОМЕР_1 та диски УДА 3,1,

-автомобіль марки «Skoda Rapid», д/н НОМЕР_2 .

Крім того, в період шлюбу вона придбала за свої особисті кошти за договором №15 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 03 березня 2010 року, укладеним між нею та ПП «КФ «Будінвест груп» квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на її ім`я.

Вартість квартири, відповідно до умов п.5.1 вказаного договору складала 315700,00 грн., що еквівалентно 38500,00 доларів США, які згідно графіку перерахування коштів пайовикам, вона зобов`язувалася сплатити в день укладення договору.

03 березня 2010 року вона повністю сплатила всю суму грошових коштів за спірну квартиру, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру за №12 від 03 березня 2010 року.

Зазначала, що кошти на придбання спірної квартири їй надала у борг її матір, а вона на підтвердження укладення договору займу, надала матері розписку від 02 липня 2009 року.

Стверджувала, що її матір займається сільським господарством, має у власності землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у розмірі 11,58 га та володіє такими грошовими накопиченнями. Крім того, матір також надала їй грошові кошти в розмірі 388187,00 грн. на придбання автомобіля марки «Skoda Rapid», д/н НОМЕР_2 , але формально автомобіль був оформлений на ім`я відповідача.

Позивачка не заперечує, проти того, що автомобіль марки «Skoda Rapid», д/н НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю подружжя, але не згодна, що спірна квартира є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, оскільки квартиру вона придбала для власного проживання і за свої особисті кошти.

Посилаючись на те, що між нею та відповідачем не досягнуто домовленості щодо поділу спільного майна в добровільному порядку, позивачка просила суд визнати, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв.м., в тому числі житловою 19,6 кв.м., індексний №13216848, яка належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 листопада 2013 року є особистою приватною власністю ОСОБА_7 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю залишено без задоволення.

Відмовляючи в позовних вимогах, районний суд виходив з того, що позивачка не надала належних доказів, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв.м., в тому числі житловою 19,6 кв.м., індексний №13216848 придбана нею за особисті кошти.

Короткий зміст апеляційних скарг та відзиву

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставиться питання про зміну мотивувальної частини судового рішення в частині встановлення обставин укладання договору № 15 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна та сплати позивачкою повної вартості майна, а саме 03.03.2010 року.

Зазначає, що станом на 03.03.2010 року ПАТ «Марфін банку» не було та зміна відбулась 19.10.2010 року , а отже не існувало Договору № 15 від 03.03.2010 року про пайову участь у будівництві та саме - 15.09.2013 року здійснено договір купівлі-продажу подружжям нерухомого майна, яка було вже введена в експлуатацію. Кошти в розмірі 355 700 грн були виплачені в 2013 році, а не 03.03.2010 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить апеляційний суд скасувати рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на вимоги ст.376 ЦПК України.

Зазначає, що вона не була повідомлена про час та місце судового розгляду та суд першої інстанції не надав оцінки представленим нею доказам. Зокрема, не досліджено питання джерела придбання спірної квартири, суд не надав оцінки розписки від 02.07.2009 року та не застосував п.3 ч.1 ст.57 СК України.

Посилається на судову практику, зокрема на постанову Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі :-2641цс15 відповідно до якої належність майна до спільної сумусної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 - адвокат Головко К.В. просить апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а судове рішення, без змін. Стягнути з позивачки понесені судові витрати на правову допомогу.

Посилається на те, що спірна квартира придбана за час перебування сторін у шлюбі, факт спільної сумісної власності на неї презюмується законом та не потребує доказування.

Позивачка не виконала вимоги ст.57 п.3 ч.1 СК України та не довела, що спірна квартира придбана за її особисті кошти. Суд правомірно прийшов до висновку, про недопустимість розписки від 02.07.2009 року в якості належного доказу, яка була єдиним доказом на підтвердження позовних вимог.

Адвокатом відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 надано до апеляційного суду Договор № 16/12-19 від 06 грудня 2019 року про правову допомогу, яким визначили розмір гонорару окремим додатковим договором, який є невід`ємною частиною цього Договору та набуває чинності з дня його підписання.

Додатковим договором № 1 до Договору № 16/12-19 від 06 грудня 2019 року про правову допомогу визначено найменування послуг та їх вартість однієї години.

Актом виконаних робіт підтверджено, що адвокат надав, а ОСОБА_5 прийняв юридичні послуги на суму 3600 грн та сплатив їх відповідно до квитанції № 5 від 17 лютого 2020 року

Відповіді на відзив не надійшов.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНИМ СУДОМ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла наступного.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

У постановаі ВП ВС від 22.09.2020 № 214/6174/15-ц (14-114цс20) зроблено висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 17 жовтня 2009 року виконавчим комітетом Познанської сільської ради Любашівського району Одеської області, актовий запис №2 (т.1 а.с.7).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірваний.

В період шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка оформлена на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 листопада 2013 року за ОСОБА_7 (т.1 а.с.64).

Встановлено, що 03 березня 2010 року між позивачкою та ПП «КФ «Будінвест груп» було укладено договір №15 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 03 березня 2010 року (т.1 а.с.25-31).

Відповідно до п.1.1. вказаного договору, цей договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до вимог ЦК України.

Згідно п.5.1 сума договору становить 315700 грн., що еквівалентно 38500,00 доларів США.

03 березня 2010 року позивачка внесла в касу ПП «КФ «Будінвест груп» повну вартість спірної квартири в розмірі 315700,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 03 березня 2010 року (а.с.32).

З матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2013 року реєстраційної службою Одеського міського управління юстиції Одеської області на ім`я ОСОБА_7 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв.м., в тому числі житловою 19,6 кв.м., індексний номер №13216848 (т.1 а.с.21).

18 листопада 2013 року право власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв.м., в тому числі житловою 19,6 кв.м., індексний номер №13216848 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 листопада 2013 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (т.1 а.с.22, 24).

21 жовтня 2013 року на ім`я ОСОБА_7 було оформлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 23-24).

02 липня 2009 року між позивачкою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , матір`ю позивачки, було укладено договір позики, відповідно до якого остання надала позивачці у борг 380000,00 грн. на придбання квартири, а ОСОБА_7 на підтвердження отримання вказаних коштів у борг надала ОСОБА_8 розписку (т.1 а.с.81).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_7 , ОСОБА_8 є рідною матір`ю позивачки (т.1 а.с.105).

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З тексту вищевказаної розписки вбачається, що ОСОБА_7 отримала у борг від ОСОБА_8 380 000 грн.

У розписці про отримання грошей, не зазначено, що вони отримані саме для придбання спірної кварири та не зазначено, що відповідач як її чрловік надав згоду на їх отримання (т. 1 а.с. 81).

З врахуванням зазаченого, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що зазначена розписка не є належним доказом на підтвердження придбання позивачкою спірної квартири за її особисті кошти.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Судова колегія не приймає до уваги посилання відповідача щодо періоду підписання позивачкою договору та сплати нею коштів не в 2010 році, а в 2013 році так як належними та допустимими доказами ці обставини не підтверджені, правомірність договору не оспорена.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем послуг адвоката у формі: вивчення документів, аналіз законодавства, усна консультація, підготовка для надання суду заперечень, відзиву на апеляційну скаргу.

Судова колегія приходить до висновку про те, що вивчення документів є дублювання ознайомлення зі справою, а тому виключає з переліку цих послуг, що становить 400 грн.

Позивач не навела своїх аргументів про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, атому з огляду на умови договору про надання правової допомоги, перелік виконаних робіт, дійшла висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 3200 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

Керуючись ст. 367,368,374, 375,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 ( ОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_5 ( ОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 3200 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 01.04.2021 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді Т.В.Цюра

О.С.Комлева