печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2021 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Єряшевій А.О.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 про стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 02 червня 2020 року звернувся до суду із заявою про стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 18 серпня 2017 року про поновлення на його роботі, мотивуючи тим, що станом на 02 червня 2020 року наказ про його поновлення згідно з зазначеним рішенням суду відповідачем не було видано, що дає йому підстави, як він вважає, вимагати стягнення на свою користь середнього заробітку за час затримки з розрахунку 637,17 грн за один робочий день, як встановлено зазначеним рішенням суду.

Вислухавши позивача, який в судовому засіданні заяву підтримав, просив задовольнити, представника відповідача, який проти її задоволення заперечував, з підстав, зазначених у його відзиві, суд встановив наступне.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2017 року ОСОБА_3 було визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) Укрзалізниці №11/ос від 09 березня 2016 року про припинення трудового договору (контракту), поновлено його на посаді головного радника генерального директора консультативно-координаційної групи Департаменту організаційно- аналітичної діяльності апарату та Ради Укрзалізниці з 09 березня 2016 року, стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту (Укрзалізниці) на користь останнього середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 березня 2016 року по 27 липня 2017 року виходячи із середньоденного заробітку в 637,17 грн. в сумі 230 655,54 грн.

Відповідно до ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

На цій підставі рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Представник ПАТ АБ «Укргазбанк» був присутній під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення (Том 1, а.с. 155-157).

З наданих суду матеріалів справи вбачається, що наказ про поновлення позивача на роботі так і не був виданий відповідачем.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (ст. 68 Конституції України, ст.ст. 11, 14 ЦК України, ст.ст. 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Так, ч. 1 ст. 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч. 5 ст. 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом ст.ст. 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи звертався працівник до органів виконавчої служби.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення,.

Таким чином, суд приходить до висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні ст. 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою.

Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з невиконанням рішення про поновлення на роботі, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Розмір середньоденного заробітку позивача встановлений рішенням суду складає 637,17 грн., а тому загальний розмір компенсації за затримку виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі за період з 28 липня 2017 року по 01 червня 2020 року становить: 710 х 637,17 грн. = 452 390,70 грн.

Керуючись ст.ст. 235, 236 КЗпП України, суд, -

У Х В А Л И В :

Заяву задовольнити.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі за період з 28 липня 2017 року по 01 червня 2020 року у розмірі 452 390,70 грн. (з вирахуванням усіх обов`язкових податків, платежів та зборів).

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 01 квітня 2021 року.

Суддя В. А. Писанець