Провадження № 2/235/806/21
Справа № 235/1303/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 квітня 2021 року м. Покровськ
Красноармійський міськрайонний суд Донецької області
у складі: головуючого судді Назаренко Г.В.
за участю секретаря Овчаренко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Краснолиманська») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 08.07.2005р. по 31.03.2020р., звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст.38 КЗпП України.
В день звільнення відповідач не провів із ним остаточного розрахунку, у зв`язку з чим на день подачі позову утворилась заборгованість із заробітної плати у розмірі 96 951,22 грн за період: грудень 2019 року березень 2020 року.
Просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.12.2020 року (день отримання відповідачем вимоги про проведення остаточного розрахунку звільненого працівника) по день ухвалення рішення.
У встановлений судом строк відповідач надав відзив, в якому послався на те, що не визнає позовні вимоги, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав.
Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, тобто кожна сторона зобов`язується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зі змісту позовної заяви вбачається те, що позивач лише зробив припущення про наявність вини відповідача.
Відповідно п.п.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні було нараховано:
-за 12.2019 року - після обов`язкових утримань до сплати 6 205,00 грн;
-за 01.2020 року - після обов`язкових утримань до сплати: 9 145,81 грн;
-за 12.2019 року - після обов`язкових утримань до сплати: 9 608,97 грн;
-за 01.2020 року - після обов`язкових утримань до сплати: 49 064,82 (в т.ч. виплата на пенсію 31 485,78 (3-х міс.) грн.
Усього: 74 024,60 грн.
Даний факт підтверджується довідкою № 218 від 10.03.2021 року, яка долучена до позовної заяви позивачем та надана відповідачем (суми в довідці зазначені після обов`язкових утримань до сплати, тобто вже з утриманням підприємством з цих сум обов 'язкових податків та зборів).
Довідки, видані ДП «ВК «Краснголиманська», надані позивачем в якості доказу невиплати відповідачем заробітної плати позивачеві, свідчать лише про нараховуванні розміри заробітною платні та не несуть в собі будь-якого доказового значення щодо їх виплати чи не виплати. Будь-яких інших доказів на підтвердження невиплати заробітної платні позивачем не надано. Крім того, відповідач не погоджується про те, що подання позивачем позову до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати можна вважати належним зверненням звільненого працівника з вимогою про розрахунок.
31 березня 2020 року позивач звільнився з підприємства, тобто в день звільнення він не працював, а знаходився у простої що підтверджується довідкою ВКТО від 05.012021 року.
31 березня 2020 року позивачу відповідно до вимог частини 1 статті 43 КЗпП України пп.2.26, 2.27, ч.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці України, Мін`юсту України, Мінсоцзахисту України від 29.07.93 р. № 58, була видана трудова книжка.
Таким чином чинним законодавством чітко визначені строки, порядок та обставини за яких власник або уповноважений ним орган зобов`язаний здійснювати остаточний розрахунок зі звільненим працівником.
Позивач в останній день роботи не працював, знаходився в простої, в наказі про звільнення від 31.03.2020 року вимог про остаточний розрахунок при звільненні не зазначено. Оскільки в день звільнення позивач не пред`являв жодного разу вимог про виплату належних йому при звільненні сум, відповідач вважав, що підстави для задоволення вимог позивача про заборгованість по заробітній платі є безпідставними.
Крім того, відповідач не погодився з тим, що подання позивачем позову до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати можна вважати належним зверненням звільненого працівника з цією вимогою. У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать.
Обставинами, визнаними відповідачем в судовому засіданні, а тому такими, що не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, є той факт, що позивач в день звільнення не працював (спуску в шахту не було) і станом на дату розгляду справи судом не пред`являв роботодавцеві вимог про розрахунок. Позивач перебував у простої і фактично не працював, через що підприємство не змогло вчасно виплатити йому заробітну плату за указаний період, у зв`язку з чим грошові кошти було депоновано.
Таким чином ,ані при звільненні, ані під час отримання трудової книжки, позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, тобто позивач фактично погодився з проведенням відповідачем остаточного розрахунку заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача.
Відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.
Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені у стані 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).
Представником відповідача 04.03.2021 року в приміщенні суду отримано ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви та доданих до неї матеріалів, з дотриманням ст.190 ЦПК України.
Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У відповідності до норм абз.3 п.2 роз.2 постанови КМУ № Про затвердження Порядку обчислення середньої зарплати» № 100 від 08.02.1995 року у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до абз.1 п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період підприємством було проведено розрахунок середнього заробітку позивача у відповідності до постанови КМУ № 100.
Середньоденний заробіток позивача складає за останні два місяці 635,98 грн.
Даний факт підтверджується довідкою від 10.03.2021 року № 219, яка долучена до матеріалів справи позивачем та надана відповідачем.
За таких обставин, відповідач вважав, що період затримки розрахунку виплат, належних працівникові при звільненні, слід вважати з наступного дня отримання представником відповідача копії позовної заяви - 05.03.2021 року (дата, коли відповідачу стало відомо про вимогу позивача).
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який повинен сплатити відповідач на користь позивача заявлений в позовній заяві в розмірі 27 711,84 грн.
Разом з тим, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Виходячи з цих принципів, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної:
-в постанові від 26.06.2019 по цивільній справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18);
-в постанові від 09.09.2020 по цивільній справі № 212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19),
в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Верховний Суд вказав, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:
-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду 26.02.2021 року, тобто через більш чим один рік після звільнення, відповідач вважає, про доцільність зменшення стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, що позовні вимоги за затримку розрахунку при звільненні, не відображають дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
З огляду на викладене, враховуючи зміст вимог позивача, який просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 27 711,84 грн, в той час як право цієї вимоги у позивача виникло лише з 05.03.2021 року (з наступного дня після отримання позовної заяви відповідачем), тому вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими в частині періоду стягнення середнього заробітку.
Право суду на зменшення розміру за затримку розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України, є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Право повинно насолоджуватися справедливістю, прагнути до досконалості.
Таким чином, звільнення позивача здійснене у повній відповідності до норм чинного законодавства України про працю.
На сьогоднішній день на ДП «ВК «Краснолиманська», як і на багатьох вугледобувних підприємствах регіону, склалася складна економічно-фінансова ситуація, яка спричинила простій на підприємстві починаючи з 19.12.2019 року, про що виданий наказ від 19.12.2019 року № 875. На час простою до роботи залучаються лише працівники, які мають бути задіяні у роботах з підтримки життєдіяльності підприємства, а саме роботоспроможності гірничошахтного устаткування, попередження затоплення гірничих виробок тощо. На момент звільнення позивач знав, в якому важкому фінансовому стані знаходиться підприємство. В свою чергу підприємство, незважаючи на таке становище, проявило належну дбайливість до позивача, погодившись зі ст.44 КЗпП України.
Ситуація додатково погіршується оголошенням карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу СОВІД-19. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Адміністрацією та представниками законно обраної профспілкової організації підприємства починаючи з грудня 2019 року вживаються всі можливі заходи в межах чинного законодавства, для вирішення питання щодо погашення заборгованості з виплати заробітної плати шахтарям. Звернення неодноразово були направлені зокрема до Президента України, Прем`єр-міністра України, Голови Донецької Обласної Державної адміністрації, Міністра енергетики та захисту довкілля України, Голови Служби безпеки України.
Враховуючи фактичні обставини справи, відповідачу вкрай важко виконувати в повному обсязі вимоги статей 116, 117 КЗпП України і вважав ці обставини, як форс- мажорні (не з вини підприємства).
Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, що не з вини підприємства виникла непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія (форс-мажорна обставина, як вимушений простій на підприємстві). Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.
У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відповідач просить суд врахувати інтереси відповідача, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності (додаток про тяжке фінансове становище підприємства, де чистий фінансовий результат «прибуток» - 0, про що зазначено в звіті про фінансові результати за один рік 2020 року), та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності (з урахуванням спірної суми, на яку мається право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком), що буде доцільним та справедливим , значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.
Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Враховуючи вищевикладене, усяке явище, яке перешкоджає підприємству належне виконати свої обов`язки перед працівником, якщо підприємство проявляло належну дбайливість щодо цього (у відзиві зазначено), виключає вину підприємства та не перетворює відповідальність відповідача на каральну санкцію.
Виходячи з викладеного, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними в частині періоду стягнення середнього заробітку та не підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.
Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явилася, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Позивач перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська» з 8 липня 2005 року (наказ № 1208/к від 08.07.2005р.) по 31 березня 2020р. (наказ № 370/к від 31.03.2020р.), працюючи електрослюсарем підземним 4 розряду з повним підземним робочим днем у шахті, учнем машиніста підземних машин підземним на період практики з повним підземним робочим днем в шахті, машиністом підземних машин підземним з повним підземним робочим днем в шахті, звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст.38 КЗпП України (а.с.11).
Конституцією України гарантується право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначної законом.
Згідно ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.
Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» № 218 від 10.03.2021 заборгованість з виплати заробітної плати після утримання обов`язкових податків і зборів перед ОСОБА_1 складає 74 024,60 грн, з яких за грудень 2019 року 6 205,00 грн; січень 2020 року 9 145,81 грн; лютий 2020 року 9 608,97 грн; березень 2020 року 49 064,82 грн (у т.ч. виплата на пенсію 31 485,78 грн (3-х міс.).
Доказів того, що заборгованість по заробітній платі виплачена позивачу відповідачем суду надано не було.
За таких обставин суд приходить до висновку про те, що право позивача на отримання заробітної плати було порушено відповідачем і підлягає захисту судом шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі за період: грудень 2019 року березень 2020 року в сумі 74 024,60 грн без утримання податків та інших обов`язкових платежів.
У відповідності до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду про присудження працівникові виплати заробітної плати підлягає негайному виконанню в межах заробітної плати за один місяць - березень 2020 року в сумі 49 064,82 грн без утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Частина 1 ст.47 КЗпП України зобов`язує власника або уповноважений ним орган в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1). При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2).
Як зазначено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коди ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Позивач у день звільнення не працював, 12 грудня 2020 року направив на адресу відповідача заяву про проведення з ним остаточного розрахунку, яку відповідач отримав 16 грудня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, отже відповідач зобов`язаний був виплатити всі суми, що належать позивачу з дня отримання заяви не пізніше 17 грудня 2020 року, у зв`язку з чим підлягає цивільній відповідальності, що передбачена ст.117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на день ухвалення рішення, який повинен сплатити відповідач на користь позивача за період з 16 грудня 2020 року по 1 квітня 2021 року, становить 42 722,42 грн (577,33 грн х 74 робочі дні), де 577,33 грн середньоденний заробіток позивача на підприємстві, 74 дні кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати, з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.
Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» № 219 від 10 березня 2021р. середньоденний заробіток ОСОБА_1 , який працював на ДП «ВК «Краснолиманська», розрахований згідно постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р., становить 635,98 грн.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який повинен сплатити відповідач на користь позивача за період з 17 грудня 2020 року по 1 квітня 2021 року, становить 45 790,56 грн (635,98 грн х 72 робочі дні), де 635,98 грн середньоденний заробіток позивача на підприємстві, 72 дні кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати, з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.
Разом з тим, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Виходячи з цих принципів, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/95 84/15-ц.
Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду 26 лютого 2021 року, тобто через десять місяців після звільнення, суд дійшов висновку, про доцільність зменшення стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 30 000,00 грн.
Виходячи зі змісту ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчують торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, які видають сертифікати про такі обставини.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказів встановлення Торгово-промисловою палатою України форс-мажорних обставин на ДП «ВК «Краснолиманське» відповідачем надано не було, у зв`язку з чим, підстави, на які посилається відповідач у відзиві, не можуть бути віднесені до таких.
Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову про стягнення заборгованості по заробітні платі, судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача, а сплачений при зверненні до суду судовий збір підлягає відшкодуванню позивачу пропорційно задоволеної частини позовних вимог.
З урахуванням вказаних вимог закону, процент задоволених судом позовних вимог за позовом становить 70,22%, з розрахунку 42 722,42 грн 100%, 30 000,00 грн х%, х = 30 000,00 грн. х 100% : 42 722,42 грн.
Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 637,60 грн, з розрахунку 70,22% х 908 грн : 100%.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
В підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу суду надані наступні документи: копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДН № 4791 на ім`я Мамонова А.А., ордер серія ДН № 069075, виданий 25.02.2021р. на підставі договору про надання правової допомоги на представництво в Красноармійському міськрайонному суді Ликова С.В., копія договору про представництво та надання правничої допомоги № 529, укладений 23 вересня 2020 року між ОСОБА_3 , який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, та ОСОБА_1 , актом приймання-здачі виконаних робіт за договором № 529 від 23.02.2021 року, квитанцією до прибуткового касового ордера у розмірі 4 000 грн.
Отже, зауваження відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні докази надання позивачу правничої допомоги і їх розміру, не заслуговують на увагу.
Процесуальним законодавством передбачено, що відшкодуванню підлягають витрати, понесені стороною у зв`язку з наданням йому правної допомоги адвокатом.
З урахуванням вказаних вимог закону, процент задоволених судом вимог про стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою становить 70,22%.
Враховуючи, що представник позивача не брав участі в судовому засіданні, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним витрати, пов`язані з правничою допомогою пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 2 457,70 грн, з розрахунку 3500 грн (4 000 грн 500 грн) х 70,22% : 100%.
Відповідно до ст.ст.47, 94, 115-117 КЗпП України, ст.ст.1, 24 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст.4, 19, 81, 141, 263-265, 280, 430 ЦПК України, суд, -

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період: грудень 2019 року березень 2020 року в сумі 74 024 (сімдесяти чотирьох тисяч двадцяти чотирьох) гривень 60 копійок без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 грудня 2020 року по 1 квітня 2021 року в сумі 30 000 (тридцяти тисяч) гривень з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, витрати на правничу допомогу в сумі 2 457 (двох тисяч чотирьохсот п`ятдесяти семи) гривень 70 копійок, на відшкодування сплаченого судового збору 637 (шістсот тридцять сім) гривень 60 копійок.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» в дохід держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.
Допустити негайне виконання судового рішення в частині присудження виплати заробітної плати за березень 2020 року в сумі 49 064 (сорока дев`яти тисяч шістдесяти чотирьох) гривень 82 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Згідно п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Г.В. Назаренко