Справа № 758/4906/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., секретаря судового засідання Жванко О.Є., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , представника третьої особи ОСОБА_4 , представника третьої особи ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 , про поділ спільного майна подружжя, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_8 , про визнання шлюбного договору недійсним, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , про визнання шлюбного договору недійсним, -

У С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року до Подільського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі за текстом - ОСОБА_1 ) до ОСОБА_6 (надалі за текстом - ОСОБА_6 ) з позовом про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 06.05.2006 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . Зазначив, що з 2005 року вони разом, як подружжя почали мешкати у будинку АДРЕСА_1 . На той момент будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, перебував у власності матері відповідача - ОСОБА_7 (надалі за текстом - ОСОБА_7 ). В період з 2005 року до 2008 року у будинку проводився капітальний ремонт, у якому ОСОБА_1 брав, з його слів, участь спільно з ОСОБА_6 та її сестрою ОСОБА_8 (надалі за текстом - ОСОБА_8 ). 14.06.2010 року ОСОБА_7 ввела в експлуатацію добудовану частину будинку, а 16.03.2011 року подарувала житловий будинок та земельної ділянку на користь доньок ( ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ) в рівних долях.

29.04.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали шлюбний договір, за умовами якого все належне сторонам майно, у тому числі набуте до шлюбу, в тому числі шляхом дарування та спадкування, є спільною власністю подружжя. В подальшому, відносини між ними погіршилися, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_6 з вимогою щодо поділу майна подружжя, однак отримав відмову. Вважаючи своє право порушеним, просив в порядку поділу майна виділити йому у власність 1/4 житлового будинку, а також визнати за ним право власності на 1/4 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2015 року позов було задоволено, за позивачем визнано право власності на 1/4 житлового будинку та земельної ділянки відповідно.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.01.2016 року Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017 року Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2015 року та Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21.01.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 05.04.2017 року цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Супрун Г.Б.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 09.08.2018 року цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В.

В листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , про визнання шлюбного договору недійсним. Зазначила, що вказаний договір було нею укладено під впливом тяжкої для неї обставини, на вкрай невигідних умовах, оскільки вона у той період була вагітна і боялася, що ОСОБА_1 у випадку неукладення договору розірве з нею стосунки і майбутня дитина залишиться без батька. Крім того, зазначила, що на підставі шлюбного договору неможливий перехід права власності на майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а відтак, це є підставою для визнання його недійсним.

У травні 2015 року з аналогічних підстав третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_8 пред`явила позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , про визнання шлюбного договору недійсним. Зазначила, що вона є співвласником спірного будинку та земельної ділянки, а майнові прав на будинок та земельну ділянку не могли бути предметом шлюбного договору, оскільки право на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Крім того, зазначила, що оскільки вона є співвласницею нерухомого майна, то укладення договорів, предметом якого були спірні будинок та земельна ділянка, було можливе лише після виділу в натурі або встановлення порядку користування будинком та ділянкою. Оскільки шлюбний договір порушує її права як співвласниці, ОСОБА_8 просила визнати його недійсним.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08.06.2017 позови ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 об`єднані в одне провадження, оскільки позовні вимоги стосуються одного предмета спору є взаємовиключними та потребують одночасного розгляду.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

06.05.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06.05.2006 року (т. 1, а.с. 7).

16.03.2011 року між ОСОБА_7 (з однієї сторони) та ОСОБА_8 , ОСОБА_6 (з другої сторони) було укладено два договори дарування. Вказаними договорами ОСОБА_7 було передано у власність ОСОБА_8 та ОСОБА_6 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку під ним (т. 2, а.с. 102-111).

29.04.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюбний договір. Відповідно до підпункту г) пункту ІІ.2 договору спільною сумісною власністю подружжя визнається майно, набуте чоловіком або дружиною за часу шлюбу, на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно, передане кожним з подружжя, що є нашою особисто приватною власністю за умови нотаріального посвідчення угоди про таку передачу (т. 1, а.с. 8).

Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 97 СК України передбачає, що у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Водночас, статтею 93 СК України встановлюються обмеження щодо положень шлюбного договору. А саме, шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Зокрема, частина 5 ст. 93 СК України передбачає, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на 1/4 житлового будинку та 1/4 земельної ділянки з тих підстав, що він став співвласником вказаного нерухомого майна на підставі шлюбного договору з ОСОБА_6 , яка, в свою чергу, набула право спільної часткової власності на 1/2 об`єктів нерухомості на підставі договору дарування.

Водночас, враховуючи те, що за шлюбним договором не може передаватися право на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, підстави для визнання права власності на частину вказаних об`єктів відсутні.

Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.10.2020 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, на якій розташовано будинок, кадастровий номер :85:154:0012, належать ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в рівних частках (1/2) на підставі договору про розподіл спільного майна, серія та номер: 1172, виданий 02.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою О.В.

Позивач ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для задоволенні його позовних вимог пред`явлених до ОСОБА_6 і, як наслідок, для визнання за ним права спільної власності на спірне майно, а відтак, суд відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , про поділ спільного майна подружжя.

Щодо позовів ОСОБА_6 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , про визнання шлюбного договору недійсним, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно зі ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Позивач ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_8 просять визнати недійсним шлюбний договір з тих підстав, що внаслідок укладення вказаного договору порушується їхнє право власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку.

Водночас, як було зазначено вище, суд на підставі витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.10.2020 року встановив, що право власності на вказане нерухоме майно належить в рівних частках ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , а відтак, право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , укладеним шлюбним договором на момент вирішення спору в суді не порушене.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскільки позивачем ОСОБА_6 та третьою особою ОСОБА_8 не надано доказів порушення, оспорювання чи невизнання їхніх прав відповідачем ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення їхніх позовів.

ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності (т. 4 а. с. 80-81).

Щодо строку позовної давності суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на висновок суду про безпідставність позову, заява про застосування строків позовної давності, застосуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Керуючись ст.ст.13, 77, 81, 141, 265, 352-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 , про поділ спільного майна подружжя - відмовити;

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_8 , про визнання шлюбного договору недійсним - відмовити;

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , про визнання шлюбного договору недійсним - відмовити;

Повне найменування:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_8 (адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 );

третя особа - ОСОБА_7 (адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк