КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1698/2021 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2021 рокуКиївський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Музичко С.Г.

Розглянули у порядку письмового провадження в приміщенні Київського

апеляційного суду

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про поділ майна подружжя

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 000 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на незаконність даного судового рішення, зокрема, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

26 листопада 2020 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення документу до матеріалів справи.

02 грудня 2020 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року.

Апеляційна не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 березня 1981 року по 10 червня 2008 року.

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки ЖБК ОСОБА_1 затверджена членом ЖБК "Кристал - 21" (том. 2, а.с. 123) , згідно ордеру на житлове приміщення від 21 лютого 1990 року на спірну квартиру АДРЕСА_1 , виданого для заселення трьох членів сім`ї, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх доньки.

Згідно довідки КП "БТІ" право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 02 липня 1997 року (том 1, а.с. 233-234).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі по теперішній час, а позивач не зверталась до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 12 червня 2017 року та від 19 вересня 2017 року, виданого Головою ЖБК "Обчислювач -12" ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не проживає за адресою, АДРЕСА_2 , при огляді вказаної квартири його особистих речей та фактів присутності виявлено не було (том 2, а.с. 71 - 72).

Відповідно до акту від 03 липня 2017 року виданого депутатом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради виборчого округу №14 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_3 , без реєстрації, зі слів сусідів з 2010 року по даний час (том 2, а.с. 70).

З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання фіктивним розірвання шлюбу, анулювання актового запису та свідоцтва про розірвання шлюбу, визнання спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року зазначений вище зустрічний позов залишено без розгляду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що сторони придбали спільне майно під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, що відповідач не довела належними та допустимими доказами, що грошові кошти на будівництво спірної квартири їй належали на підставі дарування, або були успадковані, або передані її батьками .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України), з врахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Частиною першою статті 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені у статтях 60, 70 СК України та статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною четвертою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено, що в своїх запереченнях ОСОБА_1 зазначала, що квартира була придбана нею за кошти, які були надані її батьками, тобто за особисті кошти. На підтвердження зазначеного вказувала, що договір позики або дарування письмово не оформлювався, зазначає, що ОСОБА_2 працював за межами України і грошові кошт для внесення пайових внесків не надавав.

На підтвердження своєї участі у створенні спірного майна, а саме, квартири, відповідач надала суду копію свідоцтва про право власності на квартиру від 02 липня 1997 року, ордер на вселення виданий на її ім`я від 21 травня 1990 року, довідку про вступ в ЖБК від 14 січня 1990 року, довідку про паєнакопичення та квитанції про внесення пайових внесків.

Однак, зазначені вище документи, надані відповідачем, не є достатніми доказами того, що спірна квартира куплена на її особисті грошові кошти.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 не зверталась до суду із позовом про визнання спірного майна її особистою приватною власністю.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали спільне майно під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, оскільки відповідач не довела належними та допустимими доказами, що грошові кошти на придбання спірної квартири належали їй на підставі дарування чи були нею успадковані, або передані її батьками.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі, відповідач не зверталася до суду із позовом про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, позов про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 також подано не було.

Отже, враховуючи зазначене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивач та відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до положень Сімейного кодексу України, та їх право на рівні частки в спірному майні презюмуються, а тому, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Таким чином, судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384, ч.1 ст.369 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: