Справа № 520/4698/18
Провадження № 2/521/27/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Коваль Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Малиновського районного суду міста Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 37 556 доларів США 75 центів, з яких заборгованість за кредитом 13 790 доларів США 05 центів, заборгованість за відсотками 23 766 доларів США 28 центів, посилаючись на те, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль, правонаступником якого є позивач, та відповідачкою ОСОБА_1 17.03.2005р. був укладений кредитний договір № 014/0027/74/27908, згідно умов якого позичальнику було надано кредит у розмірі 22 500 доларів США строком до 17.03.2015 року зі сплатою 16% річних. На забезпечення виконання основного зобов`язання між Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль, правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 17.03.2005 було укладено договір поруки. Також на забезпечення виконання основного зобов`язання між Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль, правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки від 22.03.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. за умовами якого позичальниця передала в іпотеку банку домоволодіння, яке розташовано за адресою АДРЕСА_1 .

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит, у встановленому договором розмирі, а відповідачі ухиляються від належного виконання взятих на себе зобов`язань, встановлених кредитним договором. Позивач просив стягнути з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 солідарно вищевказану суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати по сплаті судового збору.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав відсутності заборгованості по кредитному договору, збільшення Банком відсотків в односторонньому порядку без згоди позичальника та поручителя, безпідставне нарахування відсотків й пені після припинення строку дії договору та пропуску позивачем строків звернення до суду на захист порушеного права. Також, посилалися на зміну строку виконання кредитного договору строк виконання якого змінився кредитором та який настав у 2008 році, припинення договору поруки. Окрім іншого подала заяву про застосування позовної давності до вимог позивача, оскільки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду після спливу позовної давності зазначаючи, що право вимоги у банку з`явилося з 18.03.2015 року, а з позовом Банк звернувся у квітні 2018 р. Окрім іншого просили стягнути в позивача на користь їх довірителів витрати, пов`язані із розглядом справи в розмірі 61685,90 грн.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та заперечення відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

17.03.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль, правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0027/74/27908, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит у розмірі 22 500,00 доларів США строком до 17.03.2015 року зі сплатою 16% річних. (том 1 а.с. 23-26)

17.03.2005 року між Банком та позичальником укладена Додаткова угода № 1 до Кредитного договору №014/0027/74/27908 від 17.03.2005р., відповідно до якої Позичальник зобов`язався передати в забезпечення майно, а саме домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . (том 1 а.с. 30)

17.03.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль, правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки на забезпечення виконання кредитного договору №014/0027/74/27908 від 17.03.2005р. (том 1 а.с. 33-34)

22.03.2005 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., предметом іпотеки є домоволодіння, яке розташовано за адресою, АДРЕСА_1 . (том 1 а.с. 201-204)

12.12.2017р. Банком надіслана вимога ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про повернення кредиту (том 1 а.с. 35-40).

З листа Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області від 17.07.18р. вбачається, що у відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 17755784 відносно боржника ОСОБА_1 з виконання виконавчого напису нотаріуса № 2825 від 24.12.2008 року виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим Ю.М. про стягнення грошової суми за договором іпотеки з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції у розмірі 113 995,17 гривень.

Як встановлено судом, сторонами договору визначений строк дії договору до 17.03.2015р. Проте, позивач здійснив розрахунок заборгованості по відсоткам та пені станом на 11.12.2017р., тобто за два роки після припинення дії договору. Суд погоджується із доводами відповідачів по справі про не доведеність й необґрунтованість вимог Банку, невідповідність здійсненого розрахунку заборгованості умовам договору та закону виходячи з наступного.

В ході судового розгляду встановлено що між сторонами виникли правовідносини, що виникають з приводу виконання кредитного договору.

Спір виник стосовно стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) умов кредитного договору № 014/0027/74/27908 від 17.03.2005 року, з чим не погоджуються відповідачі та зазначають, що позивачем було складено невірний розрахунок суми заборгованості, через що виникла необхідність у з`ясуванні правильності суми визначеної позивачем заборгованості.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.04.2019 року по справі призначена судово-економічна експертиза, проведення якої доручено Одеському науково-дослідницькому інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України.

На виконання вищезазначеної ухвали суд, судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надано Висновок експерта № 20-2089/2015 судово-економічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 520/4698/18 складеного 31.08.2020р. (том 3 а.с. 50-93)

Так судом досліджено зазначений висновок експерта зі змісту якого вбачається, що під час проведення експертного дослідження, експертом зафіксовані чисельні порушення допущені з боку Банку при обліку кредитної заборгованості, веденні бухгалтерської документації тощо. Так експертом встановлено, що в наданих на дослідження документах, які Банк іменує «виписками» відсутні обов`язкові реквізити, передбачені вимогами Положення НБУ № 254. У наданих на дослідження матеріалах відсутні відомості (реєстри) нарахування відсотків за кредитами, наданими у відповідності до кредитного договору № 014/0027/74/27908 від 17.03.2005р., а також меморіальні ордери, якими оформлені операції з нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00 % в період з 18.03.2005 по 30.11.2005 та у розмірі 21,00 % в період з 01.12.2005 до повного погашення кредиту, а також операції з погашення заборгованості по нарахованим відсоткам. Також відсутні відомості (реєстри) нарахування відсотків за кредитом та меморіальні ордери, якими оформлені операції з нарахування відсотків за користування кредитом та операції з погашення заборгованості по нарахованим відсоткам. В матеріалах справи відсутні меморіальні ордери або інші первинні документи, які підтверджують наявність заборгованості комісійних доходів(витрат) у відповідності до умов кредитного договору № 014/0027/74/27908 від 17.03.2005р.

У додатку №1 Висновку експерта містяться нарахування передбачених договором процентів за користування кредитом здійснене за період з 18.03.2005 по 17.03.2015.

Останній платіж в погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0027/74/27908 від 17.03.2005р. був здійснений позичальником 15.10.2009 (додаток №1, ряд.133, гр.40-64). Проте, вимога до ОСОБА_1 № 114/5-108975 про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором та Вимога №114/3-108977 до ОСОБА_2 про виконання грошових зобов`язань за договором поруки були направлені 12.12.2017(т.1, а.с. 35-40) тобто через 8 років і 2 місяці після невиконання позичальником умов п.п. 1.3, 3.4, 6.1 договору та Графіку погашення кредиту.

В матеріалах справи відсутні розрахунки або інші первинні бухгалтерські документи, які документально підтверджували б оформлення банком фінансових операцій документи по нарахуванню пені у відповідності до умов договору або інших штрафних санкцій згідно розділу 10 договору.

Експертом встановлені чисельні порушення Банком умов кредитного договору, положень НБУ щодо обліку кредитної заборгованості за договором від 17.03.2005р. за №014/0027/74/27908, що стало причиною невірного розрахунку заборгованості за кредитним договором. Так, за наданим розрахунком Банку станом на 11.12.2017р. загальна сума заборгованості складала 49 166, 86 доларів США, у тому числі пені 11 610,11доларів США.

Експертом встановлено розбіжності даних розрахунку Банку з даними проведених досліджень наданих документів щодо заборгованості за кредитом та встановлені завищення в сумі 44 993,58 доларів США. Причинами зазначених розбіжностей експерт вказує невиконання банком умов кредитного договору: п.7.23 щодо узгодження з позичальником зміни процентної ставки шляхом надання повідомлення про такі зміни; п.3.4 щодо погашення у першу чергу заборгованості по відсотках за її наявності.

Серед встановлених порушень Банку вбачається, що отримані від позичальниці кошти були невірно розподілені, внаслідок чого штучно з`явилася заборгованість. Експертним дослідженням встановлено, що станом на дату припинення договору існувала заборгованість в розмирі 4 173,28 доларів США, з яких заборгованість за кредитом у розмірі 937,50 доларів США, за відсотками в сумі 653,08 доларів США, пеня склала 2 582,70 доларів США. Тобто вимоги банку підтверджено частково та складають фактично 10 відсотків від заявленої суми, в іншій частині вимоги є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Слід зазначити, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Суд акцентує увагу, що будь-яких клопотань про проведення повторних експертиз сторонами не заявлялися та інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем до суду не надано.

За змістом ст.11 ЦК, підставами для виникнення зобов`язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов`язання можуть виникати з договорів, у тому числі з кредитних правовідносин.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно з нормою ст.526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналізуючи вищевказані норми права, докази на які сторони посилалися на підтвердження своїх доводів, суд доходить до висновку про часткове доведення позову в розмирі 4 173,28 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 937,50 доларів США, за відсотками - 653,08 доларів США, пеня склала 2 582,70 доларів США.

Як вже зазначалося раніше, 17.03.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль, правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0027/74/27908, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит у розмірі 22 500,00 доларів США строком до 17.03.2015 року зі сплатою 16% річних.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Таким чином судом встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір є строковим, і цей строк обмежується датою 17.03.2015 року. Проте з позовом до суду позивач звернувся лише 03.04.2018р., направивши відповідний позов засобами поштового зв`язку, про що свідчить відповідна відмітка здійснена поштовим відділенням «Укрпошта». (том 1 а.с. 62)

Зазначені обставини, в свою чергу слугували підставою, для представника відповідачів надання заяви про застосування строку позовної давності, передбаченого ст.267 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 257-258 ЦК України, встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком - один рік.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Позивач не був позбавлений можливості звернутися з вказаним позовом в межах строку позовної давності, але станом на дату звернення позивача до суду строк позовної давності є пропущеним, а клопотання про його поновлення не заявлено останнім, як і не вказано поважних причин пропуску такого строку.

Враховуючи, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності, умови договору не містять збільшення тривалості такого строку, а представник відповідача просить суд про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд приходить до висновку про застосування позовної давності, у зв`язку із чим відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Про що відповідно зазначено і в роз`ясненнях п.1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Окрім іншого вирішуючи спір суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, де була висловлена позиція щодо застосування строку позовної давності при розгляді спорів по стягненню кредитної заборгованості. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Щодо позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 , то суд з цього привиду зазначає наступне.

Як встановлено матеріалами справи, Банк в односторонньому порядку змінив умови основного зобов`язання та збільшив відсоткову ставку по кредитному договору від 17.03.2005р. за № 014/0027/74/27908, з 16% до 21% без погодження змін із позичальницею та поручителем ОСОБА_2 . Будь-яких угод щодо зміни істотних умов договору в тому числі збільшення відсоткової ставки між Банком та позичальницею, поручителем не укладалися. Як на підставу відмови у задоволенні позову щодо вимог до поручителя вказувалося відповідачем та його представником у відзиві на позов.

Порука припиняється на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Збільшення вказаної відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту. Аналогічні висновки: висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року справа № 523/3082/14-ц провадження № 14-243цс19; Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 та у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 522/9232/14-ц (провадження № 61-1106св18), від 20 червня 2018 року у справі № 161/11866/15-ц (провадження № 61-6894св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 203/2907/16-ц (провадження 61-9260св18).

Тим паче слід врахувати, що відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом ч. 1,2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ч. 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

При цьому за загальним правилом порука припиняється саме після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, і лише у разі, якщо такий строк не визначено в договорі, то застосовується строк для припинення поруки визначений ч.4 ст.559 ЦК України.

Згідно п. 4.1 договору поруки від 17.03.2005р. сторони договору встановили, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання. При цьому, сторону констатують, що строк закінчення цього договору не вказується ними конкретно, так як він визначається моментом повного погашення заборгованості Позичальником по кредитному договору. Також порука припиняється, якщо Кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до Поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України).

Таким чином сторони встановили строк дії договору поруки, а саме визначили, що порука припиняється моментом повного погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0027/74/27908 від 17.03.2005р., а також припиняється у разі, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання кредитного договору № 014/0027/74/27908 від 17.03.2005р., не пред`явить вимогу до поручителя, в судовому порядку, як передбачено ч. 4 ст. 559 ЦК України.

А тому зважаючи на наявну заяву про застосування строку позовної давності, заявленої представником відповідачів, та з урахуванням вищезазначеного позовні вимоги в даній частині також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Інші доводи учасників справи, які наведені у позові та відповідних письмових поясненнях, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, як розподілити між сторонами судові витрати.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

16.03.2021р. представниками відповідачів до суду було надано тези до судових дебатів, в яких просили стягнути з позивача на користь відповідачів понесені судові витрати в розмірі 61685,90 грн., які складаються з: 28 000 грн. витрати на правничу допомогу, 32949,50 грн. оплата судової-економічної експертизи, оплата судового збору за клопотання про забезпечення позову та призначення експертизи на загальну суму 736,40 грн. (том 3 а.с. 147-151)

В матеріалах справи наявна Угода № 11/18 про надання правової допомоги від 01.10.2018р., яка укладена між адвокатом Лисенко Л.О. та ОСОБА_1 , пунктом 5, якої визначено, що гонорарні відносини, компенсація витрат, пов`язаних з виконанням цієї угоди, та інші умови врегульовані додатковою угодою. При цьому матеріали справи не містить вищезгаданої додаткової угоди, а лише розрахунок витрат на правничу допомогу за договором № 11/18 від 01.10.2018р. про надання правової допомоги адвокатом Лисенко Л.О. по справі № 520/4698/18 на суму в розмірі 11500 грн. (том 1 а.с. 113, том 3 ст. 145, 146)

Окрім іншого матеріали справи містять Угоду № 0110/18 про надання юридичної допомоги в цивільній та адміністративній юрисдикції від 01.10.2018р. укладеної між адвокатом Веселовою О.О. та ОСОБА_2 , пунктом 3.1, якої визначено, що розмір винагороди адвоката за виконання відповідного доручення буде погоджено сторонами остаточно після підготовки виготовлення тактики та запропонованих варіантів досягнення мети, підготовки проекту позову та інших документів. Остаточний розмір винагороди буде оформлений підписанням додаткової угоди до договору. Однак матеріали справи не містять відповідної додаткової угоди, а лише розрахунок витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 за договором № (в тексті документу не зазначено) від (також не зазначено) про надання правової допомоги адвокатом Веселовою О.О. по справі № 520/4698/18 на суму в розмірі 16 500 грн. (том. 1 а.с. 153)

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що міститься у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

В матеріалах справи містяться докази понесених витрат відповідачами за проведену судову експертизу, вартість якої складає 32 949,50 грн., а також сплачений судовий збір за заяву про забезпечення доказів в розмірі 358,40 грн. (том 1 а.с. 139-140, том 3 а.с. 48,49)

Таким чином, враховуючи складність справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, час розгляду справи (квітень 2018 рік по березень 2021 рік), суд приходить до висновку, про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11 500 грн., частину витрат за проведену експертизу в розмірі 16474,75 грн., 358,40 грн. судового збору, сплаченого її представником при поданні заяви про забезпечення доказів; а також стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16 500 грн., частину витрат за проведену експертизу в розмірі 16474,75 грн.

Керуючись ст..ст.253, 257-258, 261, 266, 526, 530, 553, 559, 626-628, 631, 638, 1048, 1049, 1054, 1054-1 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 81-82, 89, 137, 141, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 500 (одинадцять тисяч п`ятсот) грн., частину витрат за проведену експертизу в розмірі 16474 (шістнадцять тисяч чотириста сімдесят чотири) грн. 75 коп., 358 (триста п`ятдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору, сплаченого її представником при поданні заяви про забезпечення доказів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_3 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 500 (шістнадцять тисяч п`ятсот) грн., частину витрат за проведену експертизу в розмірі 16474 (шістнадцять тисяч чотириста сімдесят чотири) грн. 75 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 25 березня 2021 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН