Справа №333/7551/20
Провадження №2/333/1374/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді Варнавської Л.О.,

за участю секретаря судового засідання Христової Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від себе та від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29.12.2020 р. звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 в якому просить суд, усунути йому перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 вересня 2020 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 63/100 частки квартири АДРЕСА_1 . Інші 37/100 частки вказаної квартири належали йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради 16.10.2006 р. Відповідно до п. 13.1 договору купівлі-продажу частки квартири Продавець зобов`язується знятися з реєстраційного обліку та зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за вказаною адресою в строк до 01.10.2020 року включно. Продавець - ОСОБА_4 знялася з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Але зобов`язання з зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 не виконані на сьогоднішній день. Напроти, ОСОБА_2 зареєструвала за вказаною адресою свою малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач посилаючись на вимоги ст.ст. 317, 319,321,391 ЦК України зазначає, що із припиненням права власності ОСОБА_4 на квартиру, за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автоматично втрачено право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою від 04.01.2021 року суддя прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішила розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.

19.02.2021 року на адресу суду відповідачем ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги позивача, викладені в позовній заяві не визнає повністю. Посилається на те, що в позові не конкретизовано та не зазначено, куди саме її та хворого малолітнього сина ОСОБА_5 необхідно виселити, із наданням іншого житла чи без надання житла (в даному випадку має місце її право, право малолітньої дитини користуватися спірною часткою житла, відповідно до житлового сервітуту). Відповідач зазначає, що її доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на праві приватної власності належало 63/100 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 16.08.2010 р. На праві приватної власності громадянину ОСОБА_1 належало 37/100 частки квартири АДРЕСА_3 і його зареєстроване місце проживання з 27.06.1996 року по теперішній час за адресою: квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_5 набули право користування спірним житлом - 63/100 часткою квартири АДРЕСА_1 згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї ОСОБА_4 - колишнього власника спірної квартири. Починаючи з 05 вересня 2014 року по теперішній зареєстроване її місце проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1 . Дитина ОСОБА_3 з моменту народження постійно мешкає із матір`ю починаючи з 01.09.2020 року і по теперішній час. Дитина часто хворіє, потребує постійного догляду. ОСОБА_1 неодноразово без згоди міняв замок вхідних дверей, перешкоджав їй та її дітям користуватись квартирою. Позивач самовільно переміщував її речі, не дбав про утримання квартири, не сплачував за комунальні послуги. Позивач впродовж тривалого часу порушував правила співвмешкання, а враховуючи той факт, що іншого житлового приміщення для проживання в ньому у відповідача та її дітей не було, тому що орендувати інше житлове приміщення вона не має змоги в зв`язку з скрутним матеріальним становищем. Побоюючись можливих неправомірних дій з боку Позивача щодо незаконного заволодіння часткою квартири, що належить на праві власності її дочці ОСОБА_6 , вона 01 вересня 2020 року, зареєструвала місце проживання свого малолітнього сина ОСОБА_5 за адресою: квартира АДРЕСА_1 . Повернувшись в кінці вересня 2020 року додому за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_1 без її згоди змінив замок вхідних дверей квартири, в телефонній розмові останній зазначив, що ця квартира не належить відповідачу на праві власності. Не провокуючи подальшого конфлікту з ОСОБА_1 , почала орендувати квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , проте строк дії договору оренди закінчився 31.12.2020 року і наразі вона зі своїм малолітнім сином ОСОБА_5 фактично є безхатченками. Зі слів доньки ОСОБА_6 відповідачу стало відомо, що ОСОБА_1 умовив доньку укласти договір купівлі-продажу 63/100 частки квартири. І вона будучи у скрутному матеріальному становищі, бажаючи поступити на навчання до Запорізького національного університету уклала договір купівлі-продажу частки вищевказаної квартири і частиною отриманих від продажу частки квартири грошей оплатила своє навчання на денній контрактній формі навчання у вказаному учбовому закладі, що підтверджується довідкою Запорізького національного університету №200340 від 15.02.2021року, де вказано, ОСОБА_4 є студенткою 1 курсу факультету фізичного вихованні спеціальністю Туризм денної контрактної форми навчання. Вона не має іншого житла у власності, інтересу до частки квартири, що належала на праві приватної власності її доньці не втратила, перешкод у користуванні новим власником - ОСОБА_1 його власністю не створювала.

23.02.2021 року на адресу суду представником третьої особи ОСОБА_7 надано пояснення згідно яких прийняття рішення про втрату ОСОБА_3 , 2016 р.н., права користування спірним житловим приміщенням призведе до порушення житлових прав малолітньої особи, у тому числі права на проживання.

03.03.2021 року позивачем ОСОБА_1 на адресу суду надано відповідь на відзив згідно якого У п. 10 Договору купівлі-продажу частки квартири від 01.09.2020 р. зазначено, що за даними довідки №04-07/3/13437, виданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 31.08.2020 року, у квартирі, яка є предметом даного договору не зареєстровані малолітні і неповнолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи. У доданої до відзиву довідки про реєстрацію місця проживання №04-28/3-1986 від 11.02.2021 р. вказано, що малолітня дитина ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі починаючи з 01 вересня 2021 року. Тобто, відповідачка у день укладення Договору зареєструвала свою малолітню дитину, не поставив до відома його. Тому він не міг передбачити характер та вагу обтяжень. Відповідачкою не доведено, що між нею та Позивачем існують домовленості, чи укладено договір про порядок користування спірним житлом, оскільки суду не надано жодного доказу на підтвердження цього. Поряд з цим, будь-яких фактичних даних, які б свідчили про протиправне позбавлення відповідачки права користування квартирою, чи наявності у відповідача права на користування нею, не надано, як і не доведено, що він чинив їй перешкоди в користуванні.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився його інтереси представляла адвокат Мазур Г.В., яка просила суд задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позові. Додатково пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 були знайомими, проживали разом. ОСОБА_2 необхідно було продати квартиру, але опікунська рада не надавала згоду на продаж на продаж, у зв`язку з чим було оформлено частку квартири на малолітню дитину ОСОБА_9 шляхом купівлі-продажу. Разом проживали близько трьох-чотирьох років. З 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживають у зазначеній квартирі. ОСОБА_2 почала відносини з іншим чоловіком, у них народилась дитина ОСОБА_10 . З народження, ОСОБА_5 не проживав у квартирі по АДРЕСА_3 . Його місце проживання було разом із матір`ю по АДРЕСА_6 . Залишаючись зареєстрованими за адресою по АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не сплачували комунальні послуги. Неодноразово пропонували дійти мирової угоди щодо власності квартири, але ОСОБА_11 відмовлялась. У серпні 2020 року представник позивача ОСОБА_12 зв`язалась телефоном із ОСОБА_4 , яка на той момент була вже повнолітня, і запропонувала їй укласти угоду про продаж частки яка їй належить, на що та надала згоду. 31.08.2020 року отримали довідку щодо зареєстрованих осіб, відповідно до якої будь-які малолітні діти там не були зареєстрованими. І 01.09.2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_13 уклали угоду щодо купівлі-продажу частки квартири, яка належала останній на праві власності. Наразі ОСОБА_1 бажає продати квартиру, оскільки йому необхідні кошти на лікування.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, додатково пояснила, що з 2003 року проживала із ОСОБА_1 у незареєстрованому шлюбі. 2006 року померла мати відповідача. Квартиру яка залишились після матері продали з тих підстав, що у 2004 році ОСОБА_1 поступив до Європейського інституту і йому необхідно було купити диплом. Він взяв кошти у неї, через що оформив частку квартири на її доньку ОСОБА_6 шляхом договору купівлі-продажу. У квартирі вони проживали сім`єю у період з 2003 року по 2011 рік. З 2011 року вона та її донька ОСОБА_13 в оспорюваній квартирі не проживають. Її син ОСОБА_5 взагалі в цій квартирі ніколи не проживав. У 2010 році наприкінці грудня у ОСОБА_1 стався нервовий зрив, він почав проявляти агресію до неї та дитини ОСОБА_6 , через що вони виїхали із квартири, хоча ОСОБА_1 пропонував залишитись їм там жити, так як дитина поряд ходила до школи. Вона переїхала жити разом із ОСОБА_6 на іншу квартиру, яку винаймала за адресою АДРЕСА_6 . Вона хотіла домовитись із ОСОБА_1 щодо користування квартирою або виділення їй часток, але той відмовлявся. Зазначає, що зверталась до органів поліції у 2020 року щодо ненадання їй права користування квартирою. Наразі вона винаймає квартиру, строк дії оренди якої закінчився, мешкати їй немає де, власного житла вона не має.

Представник третьої особи ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Станом на 09.12.2020 р. за адресою АДРЕСА_4 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 05.09.2014 року по теперішній час, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з ІНФОРМАЦІЯ_6 по теперішній час, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.09.2020 року по теперішній час, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 03.09.2020 року про теперішній час та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 03.09.2020 року про теперішній час (а.с.5)

З 16.08.2010 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належало 37/100 часток квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 належало 63/100 часток зазначеної квартири, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.9, зворот).

У користування були надані кімнати № 6,7, що підтверджено відповідачем ОСОБА_2

01.09.2020 року ОСОБА_1 набув право власності на 63/100 часток квартири на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 01.09.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Єдемською Фастовець О.О., зареєстровано у реєстрі за № 1698, укладеного між ним та ОСОБА_4 . (а.с.6-7, зворот).

ОСОБА_13 є донькою ОСОБА_16 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.39).

01.09.2020 року укладаючи договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 набула повнолітня, отже мала повну цивільну дієздатність.

Відповідно до п. 13.1. Договору купівлі-продажу від 01.09.2020 року продавець ОСОБА_4 зобов`язується знятись з реєстраційного обліку та зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 у строк до 01.10.2020 року включно.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, незалежно від того, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири також визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законодавством.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у зв`язку з відчуження власником свого майна, тобто право власності на квартиру у відповідача припинилося у зв`язку із її продажем.

Відповідно до п.37 постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат, або інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Отже, відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі в 2014 році, тобто, коли вона вже не перебувала у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, а значить набула статусу члену сім`ї власника (неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ) частки квартири. Реєстрацію малолітнього ОСОБА_3 також здійснила на тих підставах. Реєстрація була здійснена 01.09.2020 року, тобто в день, коли був укладений договір купівлі-продажу частини квартири позивачем у ОСОБА_4 .

Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2018 року у справі № 61-755 св 18.

Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Оскільки у власника частини оспорюваної квартири ОСОБА_4 01.09.2020 року припинилось право власності на частину цієї квартири у зв`язку з її відчуженням, то перестало існувати і право користування жилим приміщенням у членів її родини, до яких відноситься її мати - відповідачка ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_17 .

Крім того, суд врахував, що з 2011 року відповідачка в цій квартирі не мешкає, з підстав припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем. Будь-яких доказів того, що відповідачка не користувалась оспорюванню квартирою з поважних причин, або того, що позивач створював перешкоди для користування цією квартирою суду не надано.

З 2011 року відповідачка не проявляла будь-якого інтересу до оспорюваної квартири, в ній не проживала, речей не зберігала, отже не має підстав вважати, що порушується право на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р., батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Згідно п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Судом зі слів відповідачки ОСОБА_2 встановлено що з народження малолітньої дитини - ОСОБА_3 , останній проживав разом із матір`ю за адресою АДРЕСА_5 , та ніколи не проживав в оспорюваній квартирі. ОСОБА_10 не мав реєстрації у період з 07.10.2016 року (з народження) та до 01.09.2020 року (моменту продажу частки квартири)

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження встановлено, що дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований на підставі ст. 126 СК України. Дитина записана як ОСОБА_18 . 18.10.2016 року на підставі заяви батька та матері про визнання батьківства № 28/17.1-05.01-52 від 18.10.2016 р. відбулась зміна прізвища дитини з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_19 ». Батьком дитини записаний ОСОБА_20 .

Посилання відповідача на те, що у неї відсутнє житло для мешкання та її малолітня дитина залишиться без житла, були спростовані у судовому засідання, на підтвердження чого було надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідно до якої, батьку малолітнього ОСОБА_3 ОСОБА_20 на праві приватної власності належить Ѕ частина квартири за адресою: АДРЕСА_7 .

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що малолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. А також про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Позивач ОСОБА_1 не є членом сім?ї ОСОБА_2 та батьком дитини ОСОБА_5 .

Таким чином, на думку суду, факт реєстрації відповідачів за адресою квартири позивача, яка є його власністю, перешкоджає останньому в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в його здійсненні, вимагає від нього додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у квартирі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що: разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Визнання ОСОБА_21 та її малолітнього сина ОСОБА_3 такими, що втратив право на користування квартирою переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 як власник, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі зареєстровані в ньому, отже порушене право позивача, як законного власника спірного житлового будинку та підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 131, 136, 141, 197, 206, 258-259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від себе та від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Л.О. Варнавська