Справа №760/2502/18
Провадження №2/760/112/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Кушнір С.І,

при секретарі Федоренко Д.В., Сопінська Н.Д., Каліш С.В., Король О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним рішення про передачу у власність земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 26.01.2018 р. звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати частково недійсним та незаконним рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. за №51/1055 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0861 га по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним рішення Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.12.2016 р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0861 га по АДРЕСА_1 (індексний номер 33235216 від 28.12.2016 р. 11:36:01); визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом за першою чергою та стягнути з відповідачів судовий збір.

В обґрунтування позову посилається на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності у рівних частках по 1/2 частині ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Зазначає, що у 2009 році ОСОБА_8 здійснив відчуження належної йому 1/2 частини цього будинку у власність своєї доньки ОСОБА_10 , яка є власником цієї частини.

Посилається на те, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої належну їй спадщину у вигляді 1/2 частини цього будинку прийняли її діти спадкоємці першої черги за законом: ОСОБА_2 та ОСОБА_11 . На час її смерті ОСОБА_11 , як спадкоємець постійно проживав у цьому будинку та вступив у фактичне володіння та управління спадковим майном - 1/2 частиною будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер не оформивши свої спадкові права на належну йому частку на житловий будинок АДРЕСА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла матір позивача - ОСОБА_12 .

Позивач зазначає, що вона, як спадкоємець за законом після смерті матері, ІНФОРМАЦІЯ_4 у строк, передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, подала також заяву до П`ятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 , а також подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 .

Посилається на те, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 на належне йому на праві власності майно є ОСОБА_2 та ОСОБА_11 .

На час смерті ОСОБА_9 їй належала на праві приватної власності 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

Зазначає також, що заочним рішенням Солом`янського райсуду м. Києва від 09.07.2010 р. визнано за ОСОБА_13 право власності в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_9 на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.10.2017 р. зазначене заочне рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_13 відмовлено у задоволенні позову.

Таким чином, позивач вважає, що на даний час вона та ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги за законом по 1/4 частині кожен на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Також, позивачу стало відомо про те, що на підставі зазначеного заочного рішення суду Київська міська рада 29.09.2016 р. прийняла рішення за №51/1055, яким передала у приватну власність ОСОБА_2 1/2 частину земельної ділянки, що складає площу 0,0861 га за адресою: АДРЕСА_1 , а Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 28.12.2016 р. здійснив державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки, що складає площу 0,0861 га за адресою: АДРЕСА_1 (індексний номер 33235216).

Таким чином, позивач вважає, що оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.10.2017 р. скасовано заочне рішення Солом`янського райсуду м. Києва від 09.07.2010 р. на підставі якого Київрадою приймалося оскаржуване рішення про передачу ОСОБА_2 у приватну власність 1/2 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 та вчинялися дії з державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, рішення Київради від 29.09.2016 р. за №51/1055 та державна реєстрація права власності на нього від 28.12.2016 р. (індексний номер 33235216 від 28.12.2016 11:36:01) підлягають скасуванню (визнанню недійсним у відношенні рішення), як незаконні.

При цьому зазначає, що оскільки вона не набула права власності на 1/4 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 шляхом її приватизації, а приватизація 1/2 частини земельної ділянки після прийняття спадщини обома спадкоємцями має відбуватися одночасно шляхом подачі заяви, що визначено ст. 118 ЗК України, спосіб її правового захисту полягає у визнанні недійсним рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. за №51/1055, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 1/2 частину цієї земельної ділянки, прийняте 28.12.2016 р. Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київради (КМДА) (індексний номер 33235216 від 28.12.2016 11:36:01), а також визнання за позивачем права власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом за першою чергою.

Визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 обґрунтовується тим, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджає позивачу вступити у спадкові права, ухиляється від спільного прийняття спадщини, подачі заяви, що є обов`язковою вимогою під час оформлення нотаріусом, а також те, що остання намагалася незаконно усунути батька позивача, а після його смерті і позивача права на спадщину за законом.

Посилається на те, що вона зверталась до нотаріусів з приводу оформлення спадкових прав шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, як на 1/4 частину будинку, так і на 1/4 частину земельної ділянки, проте в обох випадках їй було відмовлено.

26.01.2018 р. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

30.01.2018 р. ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. зазначену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

07.05.2018 р. ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження в даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

06.08.2018 р. відповідачем ОСОБА_2 до суду подано відзив на позов, у якому вона просить відмовити у його задоволенні.

Заперечуючи щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, посилається на те, що 05.10.1958 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з однієї сторони та Виконкомом Жовтневої райради м. Києва з іншої укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 . ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, на думку відповідача, спадщина після смерті ОСОБА_9 відкрилась саме в квітні 1959 року, коли в України діяв Цивільний кодекс УРСР 1922 року.

Відповідач зазначає, що вона постійно, ще за часів коли була жива матір, мешкає у вказаному будинку, де також мешкав ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Посилається на те, що вона протягом тривалого часу неодноразово зверталася до ОСОБА_11 з проханням разом оформити спадкові права, але останній постійно відмовлявся займатися цим питанням.

Зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09.07.2010 р. за нею було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке було в подальшому скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.10.2017 р.

Посилається також на те, що вона, як власник 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 звернулася до Київської міської ради і на підставі рішення №514055 отримала у власність 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0861 га.

Зазначає, що оскільки рішення суду про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 було скасовано, тому вона перебуває в такому саме стані як і позивач, тобто не має належних документів про право власності на спадкове майно, у зв`язку з чим вважає, що вона не зможе виконати рішення суду у разі задоволення позову.

Також вважає, що ОСОБА_1 має законні підстави отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування, а після цього звернутися до Київради (після виготовлення технічної документації) з питанням про приватизацію частини земельної ділянки, так як скасування рішення Солом`янського райсуду при визнання за нею права власності в порядку спадкування дає підстави для скасування державної реєстрації прав як на будинок так і на земельну ділянку.

23.08.2018 р. представником відповідача - Київської міської ради до суду подано відзив на позов, у якому вона просить відмовити у його задоволенні.

Заперечуючи щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, посилається на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності у рівних частках, а саме 1/2 частини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Проте, у 2009 році ОСОБА_8 відчужив належну йому частину на праві власності на користь своєї доньки ОСОБА_10 , яка і надалі є власником даної частини, а після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина на користь її дітей, а саме спадкоємців першої черги ОСОБА_11 та ОСОБА_2 по 1/4 для кожного зі спадкоємців.

Зазначає, що 29.09.2016 р. Київською міською радою було прийнято рішення №51/1055 «Про приватизацію земельної ділянки громадянам ОСОБА_7 та ОСОБА_13 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 », відтак вказаний рішенням передано ОСОБА_7 та ОСОБА_2 земельну ділянку у спільну часткову власність площею 0,0861га (кадастровий номер :69:193:0023) із земель комунальної власності територіальної громади м. Києва для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 .

На думку представника Київради оскаржуване рішення було прийнято з дотриманням норм чинного законодавства і в межах компетенції, оскільки позивачем хибно зазначено, що таке рішення приймалось на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.07.2010 р., адже Київська міська рада наділена правом визначати особливості землекористування у м. Києві і саме вона наділена правом розпоряджатися територіальної громади м. Києва.

03.09.2018 р. представником відповідача - Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до суду подано відзив на позов, у якому вона просить відмовити у його задоволенні.

Заперечуючи щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, посилається на те, що на підставі рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. № 51/1055 «Про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_7 та ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 » державним реєстратором Департаменту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийнято рішення від 28.12.2016 р. № 33235216 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень земельної ділянки по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Вважає, що у разі задоволення позовних вимог щодо скасування рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. № 51/1055 та звернення позивача з відповідним рішенням суду та документами до будь-якого суб`єкта державної реєстрації з метою скасування державної реєстрації прав, законодавством України і передбачений обов`язок останніх внести запис про скасування державної реєстрації прав незалежно від участі у судовій справі, тому просить відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

13.05.2019 р. ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

23.06.2020 р. ухвалою суду до участі у справі як третю особу залучено ОСОБА_7 .

В судовому представник позивача позов підтримав повністю, посилаючись на підстави, викладені у ньому та надані докази.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача проти задоволення позову заперечили у повному обсязі, з викладених у відзиві підстав.

В судове засідання представники відповідачів Київської міської ради та Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не з`явились, про місце, день та час судового розгляду були повідомлені у встановленому порядку.

В судовому засіданні треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали позов у повному обсязі.

В судове засідання треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не з`явились, про місце, день та час судового розгляду були повідомлені у встановленому порядку, подали суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, проти задоволення позову заперечили у повному обсязі.

В судове засідання третя особа ОСОБА_7 не з`явилась, про місце, день та час судового розгляду була повідомлена у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується вимоги позовної заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 .

Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй на праві приватної власності 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва, посвідченого П`ятою київською державною нотаріальною конторою 05.10.1958 р. № 18526, дублікат якого виданий П`ятою київською державною нотаріальною конторою 08.06.2002 р. № 1040 та записано в реєстрову книгу № 110-99 за реєстровим №19980, що підтверджується реєстраційним посвідченням № НОМЕР_1 виданим 17.06.2002 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. ОСОБА_9 за життя заповіту не склала.

Спадкоємцями за законом першої черги майна померлої ОСОБА_9 є її діти: дочка ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка після реєстрації одруження 15.02.1974 р. змінила прізвище на « ОСОБА_15 » та син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

ОСОБА_2 (з 12.08.1966 р.) та ОСОБА_11 (з 06.12.1961 р.) разом з померлою ОСОБА_9 були зареєстровані у житловому будинку АДРЕСА_1 .

12.06.1961 р. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 одружились, після реєстрації одруження чоловіку та дружині присвоєно прізвища « ОСОБА_17 », що підтверджується свідоцтвом про одруження від 25.07.1967 р. серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_9 у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 народилась донька - ОСОБА_18 , про що 28.04.1971 р. зроблено актовий запис № 1355, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого 22.12.2016 р. Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

29.07.1994 р. ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_11 зареєстрували шлюб, прізвища чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_20 », про що 29.07.1994 р. в Книзі реєстрації шлюбів відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 880, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 23.06.2005 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві.

09.07.2010 р. заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у цивільній справі № 2-525-1/10, визнано за ОСОБА_13 право власності в порядку спадкування за законом після померлої матері ОСОБА_9 на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за АДРЕСА_1 .

14.09.2010 р. за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 31495407) на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.07.2010 р., що підтверджується копією інформаційної довідки від 11.01.2017 р. № 77977516.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5 , виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві 04.07.2012 р., актовий запис № 12021.

ОСОБА_11 з 06.12.1961 р. по день смерті був зареєстрований та проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки відокремленого структурного підрозділу «Відрадненський» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської РДА від 31.08.2012 р. № 1935.

01.09.2012 р. ОСОБА_12 та ОСОБА_1 звернулись до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (спадкова справа № 633/2012).

29.09.2016 р. рішення Київської міської ради № 51/1055 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянкам ОСОБА_7 та ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, справа П-9339). Передано громадянкам ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,0861 га (кадастровий номер :69:193:0023) із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 з розподілом часток у праві спільної часткової власності на вищезазначену земельну ділянку, а саме: частка громадянки ОСОБА_7 - 1/2 від 0,0861 га; частка громадянки ОСОБА_2 - 1/2 від 0,0861 га.

22.12.2016 р. державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено інформацію про право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частину об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 000) - земельну ділянку кадастровий номер :69:193:0023, площею 0.0861 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. № 51/1055, що підтверджується копією інформаційної довідки від 11.01.2017 р. № 77977516.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_6 , виданого відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 12.12.2016 р., актовий запис № 18994.

09.02.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

09.02.2017 р. постановою державного нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. на підставі ст.ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки право власності на вказану частину будинку зареєстровано на іншу особу.

04.10.2017 р. рішенням Апеляційного суду м. Києва заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09.07.2010 р. у цивільній справі № 2-525-1/10 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_13 у задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом.

Даним судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що померла ОСОБА_9 не була власником усього житлового будинку АДРЕСА_1 у розумінні вимог ст. ст. 316, 317 ЦК України, а була вона власником лише 1/2 частини цього будинку. Співвласником іншої 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_8 . Визнаючи право власності за ОСОБА_13 на 1/2 частину спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері, суд фактично позбавив іншого спадкоємця ОСОБА_11 права на спадщину, чим порушив його законні права та інтереси. ОСОБА_9 за життя була власником лише 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 , а тому спадковим майном після її смерті є лише 1/2 частка вказаного будинку, яка відповідно до вимог закону є спадковим майном, що має ділитися у рівних частинах, а саме по 1/4 між спадкоємцями першої черги - ОСОБА_13 та ОСОБА_11 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 234797390, встановлено, що 30.06.2020 року скасовано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємицею майна померлого ОСОБА_11 , до якого відноситься 1/4 частина будинку АДРЕСА_1 , вона прийняла спадщину після смерті батька, оскільки у визначений законом термін подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

12.12.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини земельної ділянки АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

16.12.2017 р. постановою державного нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. на підставі ст.ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини земельної ділянки АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27.03.2018 р. ОСОБА_1 звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_12 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 (спадкова справа № 181/2018).

29.01.2021 р. ОСОБА_2 звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа № 45/2021).

02.03.2021 р. ОСОБА_2 звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.03.2021 р. постановою державного нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. на підставі ст.ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із вирішенням справи у суді.

Відповідно до ст.418 ЦК УРСР (1922 року, чинному на час відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_9 ) спадкоємцями за законом є діти (в тому числі усиновлені), дружина та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.

Статтею 420 ЦК УРСР (1922 року) визначено, що при одержуванні спадщини за законом спадкове майно ділиться на рівні частки між особами, закликаними до одержання спадщини в порядку черговості, зазначеної в першій та третій частині ст. 418.

Внуки і правнуки спадкодавця ділять між собою нарівно ту частку, яка належала б їх померлому родителю.

Статтею 429 ЦК УРСР (1922 року) передбачалось, що якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її.

Спадкоємці, які є в наявності, можуть вступити до управління спадковим майном, не чекаючи явки інших спадкоємців, які, своєчасно з`явившись, можуть витребувати свою частку спадкового майна.

Спадкоємці, відсутні в місці відкриття спадщини, можуть прийняти спадкове майно особисто або через повірених на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини (ст.430 ЦК УРСР 1922 року).

Так, спадкування в Україні здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки.

Положення статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою і часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

На підставі ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Виходячи з наведеного та з урахуванням роз`яснень, наданих у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Так, відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту у встановлений законом спосіб.

Згідно п. 10 ч.2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Пунктом «г» ч.3 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може бути здійснено шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємицею майна померлого ОСОБА_11 , до якого відноситься 1/4 частина будинку АДРЕСА_1 , вона прийняла спадщину після смерті батька, при цьому скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.07.2010 р. про визнання за ОСОБА_13 право власності в порядку спадкування за законом після померлої матері ОСОБА_9 на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення Київської міської ради від 29.09.2016 р. № 51/1055 в частині передачі ОСОБА_2 у власність 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0861 га (кадастровий номер :69:193:0023) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки скасовано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину будинку, рішення ради порушує права ОСОБА_1 на спадкове майно у виді 1/4 частині земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 р., ст. 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020 р.) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" п. 2 ч. 6 ст.37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" п. 2 ч. 6 ст.37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що, чинна редакція ст. 26 Закону України № 1952 встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому суд звертає увагу, що судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, в даному випадку рішення Київської міської ради, є підставою для проведення державної реєстрації припинення речових прав відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом за першою чергою є передчасними та не підлягають до задоволення, оскільки ОСОБА_1 після набрання законної сили даного рішення суду має право звернутись до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину в порядку визначеному ЦК України та Закону України «Про нотаріат».

Посилання відповідача ОСОБА_2 у відзиві на те, що зазначена справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, не приймається судом до уваги, у зв`язку з наступним.

Аналіз змісту ст. 15 ЦПК України та ст. 17 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір.

Оспорювання рішення органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень поглинається спором про речове, приватне право, яке як могло належати особі до звернення до органу місцевого самоврядування, так і виникнути в результаті реалізації рішення органу місцевого самоврядування, але захист якого відбувається у порядку цивільного судочинства (ст. 15 ЦПК України) у спосіб, характерний для приватноправових відносин.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 р. (справа № 307/2765/15-ц, провадження № 14-206цс18) було викладено правовий висновок про те, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

У справі, яка розглядається, позивач обґрунтовувала позов про скасування рішення органу місцевого самоврядування наявністю в неї існуючого речового права на спірну земельну ділянку. Оскільки орган місцевого самоврядування надав відповідачу дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, співвласником якої вважає себе позивач, то у цьому випадку обраний ОСОБА_1 спосіб захисту приватного права є запобіганням вчиненню дій, що порушують права та створюють небезпеку порушення цивільних прав, і саме від встановлення обставин, з якими позивач пов`язує виникнення в неї речового права на спірну земельну ділянку, залежить правильне вирішення спору.

Виходячи з наведених вище норм процесуальних законів можна зробити висновок, що здійснення захисту такого цивільного права, як і встановлення його існування, не віднесено до компетенції адміністративного суду.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 21, 319, 321, 355, 356, 358, 1216, 1218, 1220, 1225, 1261, 1267, 1268 ЦК України, ст.ст. 88, 120, 152 ЗК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним рішення про передачу у власність земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати рішення Київської міської ради від 29.09.2016 року № 51/1055 в частині передачі ОСОБА_2 у власність 1/2 частки земельної ділянки від 0,0861 га (кадастровий номер :69:193:0023) на АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кушнір С.І.