РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2021 року Київський районний суд м. Харкова у складі :
головуючого судді Колесник С.А.,
за участю секретаря судового засідання Кудінової К.А.,
представника позивача - адвоката Дудій А.І.,
Позивач ТОВ «МЕРЕФА-АГРО» в особі представника адвоката Шабаса Г.В. звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , відповідно до якої просить: стягнути з відповідаач на користь позивача грошові кошти у сумі 208 918,50 грн. за договорами купівлі-продажу від 08.02.2017 та від 09.02.2017, посвідченими приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., зареєстровано в реєстрі за №239 та №245 відповідно, вирішити питання розподілу судових витрат.
В обгрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що 08 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕРЕФА- АГРО» (позивач, продавець) та ОСОБА_1 (відповідач, покупець) було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Договір 1), посвідчений 08.02.2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., зареєстровано в реєстрі за №239. За цим Договором позивач передав у власність відповідачеві, а відповідач прийняв 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У п.9 Договору зазначено, що право власності на майно виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення цього Договору та державної реєстрації цього права. Договір між сторонами було укладено, нотаріально посвідчено та право власності відповідача на частину нежитлової будівлі зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності. Відтак, відповідач ОСОБА_1 є власником частини нежитлової будівлі літ. «ГІ», загальною площею 1028,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , з 08.02.2017, номер запису про право власності 18921107.
Також, 09 лютого 2017 року між позивачем ТОВ «Мерефа-Агро» (продавець) та відповідачем ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі- Договір 2), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстровано в реєстрі за №245. У п. 9 Договору 2 зазначено, що право власності на майно виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення цього Договору та державної реєстрації цього права. Право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за Договором 2 зареєстровано 09.02.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 18932856.
Таким чином, ОСОБА_1 став власником нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі двох нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 08.02.2017 та 09.02.2017, зареєстровано за №239 та №245 відповідно (Договір 1 та Договір 2).
У п. 3 Договору 1 визначено, що за домовленістю сторін продаж вчинено на суму 104459,25 грн., які покупець сплатив продавцю ще до підписання та нотаріального посвідчення цього договору. Пункт 3 Договору 2 є аналогічним пункту 3 Договору 1.
Відтак, покупець мав здійснити попередню оплату повної вартості всієї нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тобто до укладення Договорів сплатити грошові кошти у сумі 208 918 гривень 50 копійок.
Однак, як вказує представник позивача, відповідач ОСОБА_1 не здійснив оплату вартості об`єкту нерухомості до підписання та нотаріального посвідчення вказаних вище двох Договорів, як це передбачено у п.З цих Договорів.
Не було проведено оплату і після підписання, нотаріального посвідчення цих Договори та державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за двома Договорами.
Вказує, що розрахунок між позивачем та відповідачем, а саме здійснення оплати відповідачем коштів у сумі 208918,50 грн. можливий лише у безготівковій формі, а відсутність оплати коштів ОСОБА_1 за придбану нерухомість на підставі Договорів підтверджується заключною випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 18.09.2020 за період з 01.06.2016 по 17.09.2020 по рахунку ТОВ «Мерефа-Агро».
26 жовтня 2020 року ТОВ «Мерефа-Агро» було направлено ОСОБА_1 вимогу в порядку ст. 530 ЦК України, в якій позивач вимагав від відповідача виконати обов`язок щодо оплати за придбання нерухомості за двома Договорами у семиденний строк від дня пред`явлення цієї вимоги шляхом перерахування грошових коштів у сумі 208 918, 50 грн. на поточний рахунок ТОВ «МЕРЕФА-АГРО», вимога разом із додатками була направлена на адресу ОСОБА_1 за допомогою послуг поштового зв`язку з описом вкладення у цінний лист. Однак, відповідач на вимогу не відреагував, не виконав свій обов`язок зі сплати коштів за придбане нерухоме майно, не сплатив позивачу 208 918, 50 грн., у зв`язку із чим позивач звертається до суду за захистом свого опрушеного права.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. (а.с.36).
На виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України судом направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичний осіб відповідачів у справі та отримано відповідну довідку.
Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
За умов ч.6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.
Ціною даного позову позивачем зазначена сума 208 918 грн. 50 коп., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно із положеннями п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною і на підставі п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України, підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрошене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін (а.с.38).
Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
08.02.2021 представником відповідача адвокатом Ткаченко Є.О. подано відзив на позовну заяву (а.с.42-44).
Представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на наступне.
Так, представник відповідача вказує, що свої позовні вимоги позивач аргументує тим, що 08.02.2017 року та 09.02.2017 року між позивачем та відповідачем укладено два договори купівлі-продажу частини нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані в реєстрі за № 239 та № 245 відповідно. В результаті укладання вказаних договорів відповідач став власником зазначеної нежитлової будівлі.
Позивач зазначає, що відповідач не здійснив оплату вартості об`єкту нерухомості до підписання та нотаріального посвідчення вказаних вище двох Договорів, стверджує, що не було проведено оплату і після підписання, нотаріального посвідчення цих Договорів та державної реєстрації права власності за відповідачем на нежитлову будівлю.
Сторона відповідача не погоджується з вказаними доводами, оскільки позивач доводить свою позицію неналежними доказами.
Так, відсутність оплати коштів за придбану нерухомість на підставі Договорів позивач підтверджує заключною випискою АТ КБ «ПриватБанку» від 18.09.2020 за період з 01.06.2016 року по 17.09.2020 по рахунку ТОВ «Мерефа-Агро». При цьому, у судовому процесі при розгляді справи № 619/522/19 про визнання вищезазначених договорів недійсними відповідач неодноразово зазначав, що оплату було здійснено у готівковій формі, враховуючи обмеження щодо суми розрахунків готівкою між фізичною особою та підприємством протягом одного дня в розмірі 50 000 гривень, встановленими Постановою Правління НБУ від 06.06.2013 р. № 210, Відповідач доручив директору ТОВ «Мерефа-Агро» - Цимберову Д.І. внести у касу підприємства від імені відповідача грошові кошти у розмірі вартості нежитлової будівлі, не перевищуючи встановлених обмежень готівкового розрахунку.
Представник вказує, що дійсні обставини справи полягали в тому, що позивач не мав коштів розрахуватись за нежитлову будівлю з попереднім її власником, а тому і домовився із відповідачем про попередню оплату, за рахунок якої він і здійснив зазначений розрахунок. Згодом Сторони погодили дату укладання договору купівлі-продажу, і позивач виконав свій обов`язок з передачі об`єктів нерухомого майна відповідачу. Про це насамперед свідчать пункти З Договорів купівлі-продажу, в яких зазначено «за домовленістю сторін продаж вчинено за суму 104 459,25 грн., які покупець сплатив продавцю ще до підписання та нотаріального посвідчення цього договору».
Цей факт також встановив і Харківський апеляційний суд у Постанові від 10.09.2020 року, в якій зазначив «Отже, підписанням оспорюваних договорів купівлі- продажу нежитлової будівлі ТОВ «Мерефа-Агро» підтвердило факт проведення повного розрахунку за вказане майно», (арк. 7 абз. 10 Постанови). Вказана Постанова є чинна та не скасовувалась у касаційному порядку.
Отже, відповідно до закону сторони вправі домовитись про всі істотні умови договору, в. тому числі і про попередню оплату, факт. здійснення якої відповідачем підтверджується безпосередньо Договорами купівлі-продажу від 08.02.2017 і 09.02.2017 та встановлений Постановою Харківського апеляційного суду від 10.09.2020.
Крім того, 08.02.2021 представником відповідача подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог ТОВ «Мерефа-Агро» та відмовити позивачу в позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності на підставі ч.4 ст.267 ЦК України (а.с.40-41).
Представник відповідача посилається на те, що позовні вимоги щодо стягнення коштів за Договорами купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 08.02.2017 та від 09.02.2017 позивач мав заявити до 08.02.2020 та 09.02.2020 відповідно, однак звернувся лише наприкінці грудня 2020 року, що призвело до спливу позовної давності.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 10.02.2021 у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРЕФА-АГРО» адвоката Дудій Альони Ігорівни про забезпечення позову відмовлено у повному обсязі (а.с.68-69).
22.02.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву представника позивача адвоката Дудій А.І. (а.с.74-76).
Представник позивача вважає, що заключна виписка, видана АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.06.2016 по 17.09.2020 є належним, допустимим та достовірним доказом, яка мітить інформацію щодо предмета доказування у справі, свідчить про обставину несплати відповідачем позивачу грошових коштів за укладеними договорами.
Заключна виписка АТ КБ «ПриватБанк» від 18.09.2020 за період з 01.06.2016 по 17.09.2020 як доказ має бути оцінена судом першої інстанції, як окремо, так і в сукупності з іншими доказами.
Представник позивача з приводу вказівки відповідача на те, що він доручив директору ТОВ «Мерефа-Агро» - Цимберову Д.І. внести у касу підприємства від імені відповідача грошові кошти у розмірі вартості нежитлової будівлі вказує, що із заключної виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 18.09.2020 вбачається, що 05.07.2016 та 06.07.2016 засновником ОСОБА_2 було надано ТОВ «Мерефа-Агро» зворотню фінансову допомогу у розмірі 104 600, 00 грн. та 104 421, 50 грн. відповідно. Грошові кошти були надані ТОВ «Мерефа-Агро» засновником ОСОБА_2 як зворотня фінансова допомога, кошти були використані Товариством для проведення оплати ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» за нерухоме майно за договорами купівлі-продажу від 09.06.2016 та від 10.06.2016. Однак, відповідач не додає до відзиву на позовну заяву жодного доказу на підтвердження викладених обставин, а саме: ні договору доручення, ні нотаріально посвідченої довіреності, ні договору про наміри щодо укладення договорів купівлі-продажу нерухомості, ні будь-яких документів, які б підтверджували факт сплати грошових коштів ОСОБА_1 за придбання нерухомості.
У відзиві на позовну заяву у справі №619/522/19 ОСОБА_1 вказав, що відповідач та директор ТОВ «Мерефа-Агро» уклали договір доручення, за яким директор ТОВ «Мерефа- Агро» - ОСОБА_2 зобов`язався внести в касу підприємства від імені відповідача грошові кошти у розмірі вартості нежитлової будівлі, на підтвердження отримання грошових коштів було складено розписку.
Якщо б кошти були внесені до каси ТОВ «Мерефа-Агро», то був би оформлений прибутковий касовий ордер, а також особі, яка б вносили такі кошти була б надана квитанція з відбитком печатки ТОВ «Мерефа-Агро», однак ТОВ «Мерефа-Агро» не видавало жодного прибуткового та видаткового ордеру та не вело касову книгу, відповідно жодної квитанції до прибуткового документа банку на внесення готівки Товариство не отримувало.
Відповідачем зазначені обставини, які не відповідають дійсності, не підтверджені жодними доказами.
Щодо посилання відповідача на п.3 договорів купівлі-продажу та на постанову Харківського апеляційного суду від 10.09.2020 у справі 619/522/19 щодо факту сплати, представником позивача акцентовано увагу на те, що умови навіть посвідченого нотаріусом договору при отримання оплати за товар, за відсутності інших належних та допустимих доказів, в тому числі документального підтвердження здійснення розрахунку, а також за наявності заперечень однієї зі сторін щодо оплати, не є достатнім та допустимим доказом вчинення такої оплати. Тому вказані умови Договорів (п.3) не можуть свідчити про беззаперечне виконання цих Договорів.
Крім того, 22.02.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява представника позивача про визнання поважними причини пропуску позовної давності (а.с.85-87).
Представник позивача вказує, що підставою позову є невиконання зобов`язання відповідачем, який є покупцем за двома договорами від 08.02.2017 та від 09.02.2017, щодо сплати за придбане нерухоме майно, а саме нежитлової будівлі - літ. «Г1» загальною площею 1028, 4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
05 лютого 2019 року ТОВ «МЕРЕФА-АГРО» звернулося до Дергачівського районного суду Харківської області із позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просило визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028, 4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕРЕФА-АГРО» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №239 та визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі літ. «ГІ», загальною площею 1028, 4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 09 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕРЕФА-АГРО» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №245.
В обгрунтування позовних вимог позивач ТОВ «МЕРЕФА-АГРО» посилався на те, що оспорювані правочини були вчинені під впливом обману, відповідач ОСОБА_1 не здійснив оплату за купівлю нерухомого майна, ввів в оману позивача про виконання зобов`язання щодо оплати.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07.10.2019 у справі №619/522/19 позовні вимоги ТОВ «МЕРЕФА-АГРО» були задоволені. Визнано недійсним договір купівлі - продажу 1/2 частини нежитлової будівлі літ. «ГІ», загальною площею 1028, 4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕРЕФА-АГРО» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №239 та визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028, 4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 09 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕРЕФА-АГРО» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №245.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 01.03.2019 у справі №619/522/19 було задоволено заяву позивача ТОВ «МЕРЕФА-АГРО». Накладено арешт шляхом заборони відчуження нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. «Г1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак відповідачем ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 Харківський апеляційний суд 10.09.2020 виніс постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07.10.2019 скасував та ухвалив нове. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРЕФА-АГРО» до ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними внаслідок вчинення під впливом обману відмовив.

Вказує, що ТОВ «МЕРЕФА-АГРО» звернулося до Дергачівського районного суду Харківської області ще 05.02.2019 із позовом про визнання недійсними вказаних вище договорів, посилаючись в тому числі на нездійснення ОСОБА_1 оплати за такими договорами, тобто до спливу позовної давності.

При цьому справа № 619/522/19 за позовом ТОВ «МЕРЕФА-АГРО» до ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними внаслідок вчинення під впливом обману розглядалася судами першої та апеляційної інстанції до 10 вересня 2020 року включно, тобто рішення суду апеляційної інстанції було винесене вже після спливу позовної давності, однак ТОВ «МЕРЕФА-АГРО» не могло звернутися до Київського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення коштів за вказаними вище договорами, так як здійснювався розгляд його позовної заяви до ОСОБА_1 про визнання недійсними таких договорів внаслідок вчинення під впливом обману, підставою якого також була несплата відповідачем коштів за придбане нерухоме майно.

Крім того, позивач вважає, що після ухвалення Дергачівським районним судом Харківської області 07.10.2019 рішення, яким задоволено позовні вимоги ТОВ «МЕРЕФА-АГРО», визнано недійсними договори купівлі-продажу від 08.02.2017 та від 09.02.2017, у нього з`явилися правомірні очікування, що ТОВ «МЕРЕФА-АГРО» повернеться в попереднє становище та отримає право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. «Г1», загальною площею 1028, 4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності до укладення оспорюваних правочинів.

З огляду на викладене, позивач просить визнати причини пропуску позовної давності поважними та захистити порушене право, задовольнити позовну заяву.

Згідно із ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

ТОВ «МЕРЕФА-АГРО» в межах позовної давності було пред`явлено позов до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, який розглядався Дергачівським районним судом Харківської області у межах справи №619/522/19.

У судовому засідання представник позивача позовну заяву підтримала, з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.03.2021 проти позову заперечувала, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача у судове засідання 02.04.2021 не з`явилась, про дату, час і місце проведення судового розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків.

Судом встановлені наступні фактичні обставини.

08 лютого 2017 року між ТОВ «Мерефа-Агро» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір посвідчено 08.02.2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстровано в реєстрі за №239 (а.с.8).

За вказаним договором позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняв 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене майно належало позивачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 09.06.2016 за реєстровим №1054 та згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на майно зареєстровано 09.06.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20.

Договір між сторонами було укладено, нотаріально посвідчено та право власності ОСОБА_1 на частину нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності.

Станом на день розгляду справи відповідач ОСОБА_1 є власником частини нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , з 08.02.2017.

Крім того, 09 лютого 2017 року між позивачем ТОВ «Мерефа-Агро» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстровано в реєстрі за №245.

За договором від 09.02.2017 ТОВ «Мерефа-Агро» передало у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 прийняв 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене майно належало позивачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 10.06.2016 за реєстровим №1080 та згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на майно зареєстровано 09.06.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20.

Право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за Договором 2 зареєстровано 09.02.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, на підставі двох нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 08.02.2017 та 09.02.2017, зареєстровано за №239 та №245 відповідно (Договір 1 та Договір 2) ОСОБА_1 став власником нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 3 Договору 1 визначено, що за домовленістю сторін продаж вчинено на суму 104459,25 грн., які покупець сплатив продавцю ще до підписання та нотаріального посвідчення цього договору. Пункт 3 Договору 2 є аналогічним пункту 3 Договору 1.

Відповідно до листа ГУ ДФС у Харківській області №49237/10/20-40-08-01-09 від 27.11.2018, у ТОВ «Мерефа-Агро» (податковий номер 33561242) наявні відкриті банківські рахунки у м. Харкові ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», м. Харків, а саме: № НОМЕР_1 (валюта рахунку - 980 - українська гривня, дата відкриття - 02.07.2016); № НОМЕР_2 (валюта рахунку - 980 - українська гривня, дата відкриття - 02.07.2016)(а.с. 10).

Згідно з заключною випискою за період з 01.06.2016 по 17.09.2020 за рахунками ТОВ «Мерефа-Агро» в АТ КБ «ПриватБанк» (п/р № НОМЕР_3 ), виданою АТ КБ «ПриватБанк», до ТОВ «Мерефа-Агро» з липня 2016 року по 17.09.2020 року на поточний рахунок не надходили грошові кошти (а.с. 11).

23.10.2020 директором ТОВ «Мерефа-Агро» направлено вимогу ОСОБА_1 в порядку ст.530 ЦК України з вимогою повернення грошових коштів в розмірі 208 918,50 грн.

Як визначено у ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вимогами статі 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

За вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно з ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Відповідно до ст..509 ЦК України, збов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України обумовлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, судом було встановлено, що між сторонами дійсно виникли договірні зобов`язання, предметом яких є нежитлова будівля літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за яку ОСОБА_1 був зобов`язаний сплатити певну грошову суму.

Як вказує позивач, ОСОБА_1 свого обов`язку не виконав та не сплатив грошові кошти за придбання нерухомого майна в розмірі 208 918,50 грн.

У лютому 2019 року ТОВ «Мерефа-Агро» звернулось до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ПН ХМНО Малахова Галина Іванівна про визнання договорів купівлі - продажу недійсними внаслідок вчинення під впливом обману.

В обгрунтування позовних вимог ТОВ «Мерефа-Агро» посилалось на, зокрема, те, що відповідач ввів його в оману щодо попередньої сплати коштів за купівлю нерухомого майна за Договорами, так як хотів стати власником такого майна, а позивач, в свою чергу, знаючи про нездійснення оплати, не надав би згоди на укладення цього Договору та не підписав би його.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2019 року позовну заяву ТОВ «Мерефа -Агро» задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі літ. «Г-1» загальною площею 1028,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мерефа-Агро» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 239. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі літ. «Г-1» загальною площею 1028,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 09 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мерефа-Агро» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 245. Сторони повернуто в початкове становище, скасовано відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю літ. «Г-1», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в цілому, за ОСОБА_1 .Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.14-19).

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, яка наразі є чинною, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефа-Агро» до ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними внаслідок вчинення під впливом обману відмовлено (а.с.20-24).

Відповідно до постанови Харківського апеляційного суду, ТОВ «Мерефа - Агро» на обґрунтування заявлених вимог вказувало, що оспорюваний договір був укладений шляхом обману з боку ОСОБА_1 , який діяв недобросовісно та умисно бажаючи отримати у власність нерухоме майно без проведення оплати та ввів позивача та нотаріуса в оману щодо виконання цього обовязку. Покупець мав здійснити попередню оплату повної вартості всієї нежитлової будівлі літ. «Г1», загальною площею 1028,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме до укладення Договорів сплатити грошові кошти у сумі 208918 грн. 50 коп.

Також вказував, що безпосередньо перед укладенням Договору 1 та його нотаріальним посвідченням ОСОБА_1 повідомив позивачу, що сплати грошові кошти у повні сумі 208918,50 грн.шляхом перерахування на рахунок позивача і на підтвердження продемонстрував платіжне доручення, запевнивши позивача, що оплату здійснено, грошові кошти перераховано та перешкод в укладенні Договору 1 та в подальшому Договору 2 немає. Проте виявилося, що вищевказані кошти від ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «Мерефа-Агро», в тому числі і щодо здійснення попередньої оплати купівлі вищевказаної нежитлової будівлі, не надходили.

На обґрунтування відсутності здійснення вказаного у оспорюваних договорах розрахунку за придбане майно позивач ТОВ «Мерефа-Агро» надано довідку про наявні відкриті банківські рахунки у м. Харкові ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», м. Харків, а саме: № НОМЕР_1 (валюта рахунку - 980 - українська гривня, дата відкриття - 02.07.2016); № НОМЕР_2 (валюта рахунку - 980 - українська гривня, дата відкриття - 02.07.2016).Та довідку про обіг коштів за період з 01.07.2016 по 10.10.2018 за рахунками ТОВ «Мерефа-Агро» в АТ КБ «ПриватБанк» (п/р № НОМЕР_3 ), виданою АТ КБ «ПриватБанк» вказуючи що на поточний рахунок ТОВ «Мерефа-Агро» з серпня 2016 року по жовтень 2018 року грошові кошти не надходили.

Водночас пунктом 3 Договору 1 визначено, що за домовленістю сторін продаж вчинено на суму 104459,25 грн., які покупець сплатив продавцю ще до підписання та нотаріального посвідчення цього договору. Пункт 3 Договору 2 є аналогічним пункту 3 Договору 1.

Отже, підписанням оспорюваних договорів купівлі-продажу нежитлової будівлі ТОВ «Мерефа-Агро» підтвердило факт проведення повного розрахунку за вказане майно.

Апеляційний суд прийшов до висновку про недоведеність порушення прав позивача ТОВ«Мерефа -Агро».

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки на день ухвалення рішення у справі про стягнення коштів договори купівлі-продажу від 08.02.2017 та від 09.02.2017 не визнано недійсними, судовим розглядом цивільної справи №619/522/19 не встановлено порушення прав ТОВ «Мерефа-Агро», суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Обставинам, на які посилається позивач в обгрунтування заявлених позовних вимог, вже було надано правову оцінку.

ТОФ «Мерефа-Агро» під час укладення договорів купівлі-продажу від 08.02.2017 та від 09.02.2017 були зрозумілі всі умови вчинюваного парвочину, укладені договори відповідали вільному волевиявленню як покупця так і продавця, про що свідчить підпис уповноваженої особи ТОВ «Мефера-Агро», та позивачем було підтверджено, що покупець сплатив продавцю ще до підписання та нотаріального посвідчення договорів грошові кошти, що у загальному розмірі становлять суму 208918,50 грн.

Підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності на підставі ч.4 ст.267 ЦК України суд не вбачає з наступних підстав.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судовим розглядом встановлено, що ТОВ «Мерефа-Агро» лютому 2019 року (в межах трирічного строку з дня укладення договорів) звернулось до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ПН ХМНО Малахова Галина Іванівна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними внаслідок вчинення під впливом обману, з підстав, зокрема, не здійснення відповідачем оплати за купівлю нерухомого майна за Договорами.

Таким чином, має місце переривання перебігу позовної давності.

У разі визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 08.02.2017 та від 09.02.2017, ТОВ «Мерефа-Агро» набуло б права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. «Г1», загальною площею 1028, 4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності до укладення оспорюваних правочинів, що в подальшому виключило б необхідність звернення до суду з позовом про стягнення коштів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 3133,79 грн. (а.с.5).

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-5, 12, 13, 19, 76, 77, 82, 89, 95, 141, 174, 178, 187, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274 ЦПК України, ст.15, 16, 202, 203, 256, 261, 509, 526, 626-628, 638, 655, 657 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРЕФА-АГРО» до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2021.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕРЕФА-АГРО», юридична адреса: 62472, Харківська обл., Харківський р-н., м.Мерефа, вул.Селекційна, 34, кв.6, .

Відповідач ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено та підписано 05 квітня 2021 року.

Суддя Колесник С.А.