Справа № 331/896/19
Провадження № 2/311/98/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Задорожка Д.А.

за участі секретаря судового засідання Осінцевої Л.А.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 представника відповідача адвоката Кузнєцова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

До Василівського районного суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та моральної шкоди, який мотивовано наступним.

07 червня 2012 року, біля села Кам`янське Василівського району Запорізької області, рухаючись автодорогою Харків-Сімферополь, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем, створив аварійно небезпечну ситуацію для руху іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого сталась дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП) між автомобілем, яким він керував та який належав йому на праві приватної власності, та маршрутним таксі «Бердянськ-Запоріжжя».

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, позивач отримав тілесні ушкодження у виді закритої травми живота з розривом селезінки, яка супроводжувалась внутрішньочеревною кровотечею, грудної клітки з переломами 4,5 ребер зліва по пахвовій лінії і перелому 6 ребра справа по пахвовій лінії кісткових уламків, забій правого плечового суглоба з частковим відривом акроміального кінця ключиці (дистальної її частини) без зміщення кісткових фрагментів, з наявністю обширних саден і ран на правому плечі і передпліччі з дефектом м`яких тканин, забою головного мозку з наявністю скальпованої рани волосистої частини голови справа в лобно-тім`яної області.

За даними обставинами СВ Василівського РВ УМВС України в Запорізької області було відкрите кримінальне провадження з правовою кваліфікацією ч.2 ст.286 КК України.

09 січня 2013 року позивачем було подано позов до ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

05 червня 2013 року Василівським районним судом Запорізької області оголошено вирок у справі № 1/311/343/2013, яким ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та частково задоволено цивільний позов позивача до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яким з ОСОБА_2 на його користь було стягнуто шкоду заподіяну у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 80 000,00 гривень.

Позивач вказує, що відповідач, якого визнано винним у заподіяні шкоди, уникає матеріальної відповідальності.

За зверненням позивача було відкрите виконавче провадження з виконання вищевказаного рішення суду, однак у зв`язку з ухиленням ОСОБА_2 від виконання своїх зобов`язань, виконавче провадження закривалось. 14 листопада 2017 року за клопотанням позивача виконавче провадження знову було відкрите.

ОСОБА_1 наголошує, що, починаючи з дня винесення судового рішення і до дня звернення до суду з даним позовом, ОСОБА_2 ухиляється від виконання судового рішення та заборгованість не сплачує. Станом на 09 жовтня 2018 року заборгованість за вказаним виконавчим провадженням не погашена, підтвердження щодо виконання ОСОБА_2 рішення суду відсутні.

Позивач вказує, що у зв`язку з викладеним виникла заборгованість з дня винесення судового рішення по теперішній час в розмірі 80 000,00 грн.

За час примусового виконання вироку суду в частині часткового задоволення цивільного позову, за виконавчим провадженням ВП № 55028924, яке проводиться Комунарським відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, відповідачем не було здійснено жодної виплати.

Позивач зазначає, що ним неодноразово вживалися заходи для виконання відповідачем зобов`язання, але всі вони були марними.

ОСОБА_1 , вказав, що розмір 3 % річних за період прострочення у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення грошових коштів, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, становить 10 297 грн., а сума інфляційних втрат становить 91 551 грн. 47 коп.

Діями відповідача позивачу також було завдано немайнових втрат, завданих моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у його житті, переживання та спогади, насторогу, тривогу, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків; фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації; переживання фізичних незручностей; тимчасову відірваність від активного соціального життя; знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння; емоційну напругу, дратівливість; неможливість відновлення роботи внутрішнього органу (селезінки), в результаті її втрати у ДТП.

Позивач вимушений постійно звертатися до лікарів у зв`язку зі станом свого здоров`я, оскільки відсутність внутрішнього органу завдавала йому постійну біль та страждання.

З огляду на вказане, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за виконавчим листом ВП №43746374 в розмірі 80 000.00 грн., 3% річних в розмірі 10 297,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 91 551,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. (а.с. 3-11).

Відповідач у справі відзиву на позовну заяву не подавав, однак у заяві про перегляд заочного рішення заперечував при позовних вимог, виходячи з наступного.

За період з вересня 2016 року до липня 2018 року та з вересня 2018 року до вересня 2020 року, в ході виконання виконавчого документу, з відповідача на користь позивача стягнуто 15 438 грн. 12 коп. Крім того, позивачем не доведено ухилення відповідача від виконання судового рішення.

На думку ОСОБА_2 , перебіг позовної давності стосовно кожного дня нарахування 3 % річних обчислюється окремо, а отже, строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за період, що перевищує 3 роки, вважається таким, що сплив. В зв`язку з викладеним, просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.

Не отримання позивачем стягнення за виконавчим документом, пов`язано з несвоєчасним пред`явленням ОСОБА_1 його до виконання.

Позивачем не доведено наявність моральної шкоди.

Додатково відповідач зазначив, що, оскільки між ним та ОСОБА_1 не виникало договірних правовідносин, які б давали підстави стверджувати про наявність між сторонами грошового зобов`язання, а спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися положення про цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, передбачені статтею 625 ЦК України (а.с. 145-150).

В судовому засідання позивач позов підтримав, з підстав, викладених в позовній заяві.

В судовому засідання відповідач ОСОБА_2 та його представник просили відмовити в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Згідно із п.3 ч.2 ЦК України однією з підстав виникнення зобов`язань є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1); боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2).

Відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням, що узгоджується з правовою позицією висловленою колегією суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113 цс-14.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (постанова ВП ВС від 16.05.2018 № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова ВП ВС від 19.06.2019 № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова КГС ВС від 11.04.2019 № 910/6543/18).

Судом встановлено, що 05 червня 2013 року Василівським районним судом Запорізької області було винесено вирок у справі № 1/311/343/2013, яким ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та частково задоволено цивільний позов позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яким з ОСОБА_2 на його користь було стягнуто шкоду заподіяну у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 80 000,00 гривень (вісімдесят тисяч гривень). Вирок набрав законної сили 21 жовтня 2013 року (а.с.13-17).

13 червня 2014 року Василівським районним судом Запорізької області видано за вказаним рішенням виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача 80 000 грн. (а.с. 72).

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження ВП №55028924 Комунарського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя (а.с.69-125), 14 листопада 2017 року державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Лавровою К.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.75) за виконавчим листом №1/311/43/2013, виданим Василівським районним судом Запорізької області (а.с.22). В межах виконавчого провадження на теперішній час проводяться виконавчі дії. Заборгованість за виконавчим листом відповідачем не погашена.

З огляду на викладене, суд вважає, що невиконанням відповідачем ОСОБА_2 рішення суду в частині відшкодування завданої позивачу ОСОБА_1 шкоди, порушуються права останнього на своєчасну, належну та справедливу компенсацію завданої шкоди, а тому суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача.

При цьому суд звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем ОСОБА_1 за виконавчим листом становить 80 000 грн.

Правовий механізм, спрямований на захист прав та інтересів кредитора в грошовому зобов`язанні, визначений положеннями статті 625 ЦК України.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача на свою користь суми боргу, яка стягується з відповідача в порядку виконання судового рішення, позивачем не враховано, що вказана сума вже стягнута вироком суду в частині вирішення цивільного позову, а задоволення позову в цій частині (стягнення 80 000 грн.) буде фактично подвійним стягненням з відповідача ОСОБА_2 завданої кримінальним правопорушенням шкоди та суперечитиме вже винесеному судовому рішенню в цій частині.

З огляду на викладене, в цій частині цивільний позов задоволенню не підлягає в зв`язку з безпідставністю заявлених позовних вимог.

Щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

З наданого позивачем ОСОБА_1 розрахунку 3% річних, останній проведено за період з 26.06.2014 до 09.10.2018, а розмір боргу становить 10 297 грн. Розрахунок інфляційних втрат позивачем проведено з червня 2014 року по серпень 2018 року (вересень 2018 року не включено в зв`язку з не встановленням індексу інфляції), розмір вказаних втрат складає 91 551 грн. 47 коп.

Відповідачем ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно ч.3 ст.264 ЦК України, після переривання, перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до ст.257 ЦК України, цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова КЦС ВС від 03.04.2019 № 756/9094/15 (провадження № 61-47455св18).

Враховуючи викладене, суд вважає необхідним позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат задовольнити частково, застосувавши до спірних правовідносин позовну давність, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних за три останні роки перед звернення до суду, що становить 7 200 грн. (80 000 грн. х 3% х 3); та суму інфляційного збільшення боргу за період з жовтня 2015 року до жовтня 2018 року, врахувавши індекс інфляції за вересень місяць, який є загальнодоступною інформацією. Отже, розмір заборгованості з урахуванням індексу інфляції за вказаний період становить 29 392,00 грн. (80 000 грн. х 36, 74 % (індекс інфляції за вказаний період).

Щодо вирішення позову в частині стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить із характеру, обсягу та тривалості страждань, які поніс позивач внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , які виразилися в його душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення та його морально-психологічних переживаннях, пов`язаних з позбавленням можливості вести нормальне повноцінне існування, а також змінами в його нормальному ритмі життя.

В зв`язку з цим, виходячи з глибини, тривалості та обсягу фізичних та душевних страждань позивача, з врахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає необхідним позовні вимоги позивача задовольнити частково та стягнути на його користь з ОСОБА_2 10 000 грн. в якості відшкодування за завдану моральну шкоду.

З огляду на вищевикладені положення діючого законодавства та судової практики Верховного Суду посилання відповідача на неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст.. 625 ЦК України, є неспроможними.

Суд критично відноситься до посилань відповідача та його представника на сплату ОСОБА_2 на користь позивача в ході виконання судового рішення певної суми коштів, оскільки відповідачем на підтвердження вказаної обставини не надано належних доказів.

Судом встановлено, що, дійсно, на користь позивача з ОСОБА_2 в ході виконавчого провадження стягнуто по 363 грн. 64 коп. 20 та 25 вересня 2019 року відповідно (а.с. 122, 123, 124, 125), а також: 20.10.2019 - 363 грн. 64 коп.; 12.12.2019 - 181 грн. 82 коп.; 03.06.2020 та 08.09.2020 - по 381 грн. 82 коп. (а.с. 162). Однак, вказані виплати здійснені після закінчення строку, за який позивач просить стягнути заборгованість з ОСОБА_2 .

Інші пояснення відповідача є формальними та на вирішення спору по суті не впливають.

Долю судових витрат суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави 768 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 77, 80, 263-268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , 3% річних в розмірі 7 200 грн., інфляційні витрати в розмірі 29 392,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн., а всього, на загальну суму 46 592 (сорок шість тисяч п`ятсот дев`яносто дві) грн. 00 коп.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь держави судові витрати в розмірі 768 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Василівський районний суд Запорізької області (згідно п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІI Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 05 квітня 2021 року.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області Д.А. Задорожко