Справа № 147/1175/17
Провадження № 22-ц/801/497/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мудрак А. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 рокуСправа № 147/1175/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Копаничук С.Г.,

Суддів: Рибчинського В.П., Оніщука В.В.,

за участю секретаря судових засідань Файчук Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Оляницька сільська рада Тростянецького району Вінницької області, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 23.11.2020 року, ухвалене судом під головуванням судді Мудрак А.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним рішення сільської ради, -

в с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним рішення сільської ради. Вказав, що він являється власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Влітку 2017 року він дізнався про рішення Оляницької сільської ради від 19.04.2016 року, відповідно до якого земельна ділянка, загальною площею 0,3235 га по АДРЕСА_1 була передана у власність громадянці ОСОБА_2 . На вказаній земельній ділянці знаходиться будинок з господарськими спорудами, належний йому на праві приватної власності, яке він набув на підставі рішення Тростянецького районного суду від 09.08.2006 року у справі №2-434, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 . Зазначив, що набувши право власності на будинок відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України,ч.2ст.120 ЗК України набув і право користування земельною ділянкою площею 0,34 умовних кадастрових га. Звернувшись до Оляницької сільської ради він дізнався, що він написав заяву про відмову від земельної ділянки на користь ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що ніякої заяви він не писав, від земельної ділянки не відмовлявся і на ст.152 ЗК України , просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним рішення 6 сесії 7 скликання Оляницької сільської ради Тростянецького району від 19.04.2016 року в частині надання у власність ОСОБА_2 двох земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 23.11.2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсним рішення 6 сесії 7 скликання Оляницької сільської ради Тростянецького району від 19 квітня 2016 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)» в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25га, кадастровий номер :02:005:0078, розташованої по АДРЕСА_1 ; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказала, що вони з ОСОБА_1 домовились про продаж житлового будинку по АДРЕСА_1 , за що вона в 2007 році передала позивачу 2000 доларів США. В зв`язку з браком коштів на оформлення договору купівлі-продажу, останній ними не укладався. ОСОБА_1 передав їй будинок, де вона на даний час проживає та зареєстрована. В 2009 році ОСОБА_1 подав до сільської ради заяву про відмову від земельної ділянки 0,34 га по АДРЕСА_1 на її користь. Вона дотрималась процедури, визначеної Земельним кодексом України, та отримала у власність земельні ділянки за вищевказаною адресою. Суд не надав належну оцінку заявам ОСОБА_1 та рішенню 16 сесії 5 скликання Оляницької сільської ради про відмову позивача від своїх прав на земельні ділянки на її користь і не звернув увагу, що добровільна відмова користувача від права на земельну ділянку є підставою для припинення права власності на неї.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 09.08.2006 року у справі №2-434 про визнання права власності на майно в порядку спадкування , набув права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ,зареєстроване у КП «Тульчинське МБТІ 30.11.2006 року (а.с.8).

Рішенням 3 сесії 5 скликання «Про приватизацію земельних ділянок громадянам села» від 27 вересня 2006 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25га для обслуговування житлового будинку та 0,09 га для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 .

Згідно заяви ОСОБА_1 від 09.04.2009 року, він добровільно відмовився від земельної ділянки загальною площею 0,34 га по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 (а.с.14, 128,138).

16 сесією 5 скликання Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області 27 квітня 2009 року було прийнято рішення №243 про припинення права приватної власності на земельну ділянку, площею 0,34 га, по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с.44).

Рішенням №244 від 27 квітня 2009 року 16 сесії 5 скликання Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, площею 0,34га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням 6 сесії 7 скликання від 19 квітня 2016 року Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області затверджено ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 0,3235га.; надано ОСОБА_2 у власність земельні ділянки загальною площею 0,3235га, в тому числі для ведення особистого селянського господарства площею 0,0735 га, кадастровий номер :02:005:0079, і для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд господарства площею 0,25 га, кадастровий номер :02:005:0078, по АДРЕСА_1 .

Із копії заяви ОСОБА_1 від 09.04.2009 року, адресованій сесії Олянецької сільської ради ,підпис під якою останнім не спростовано, вбачається, що він добровільно відмовився від земельної ділянки в розмірі 0,34 га по АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_2 ( т.1 а.с.14).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №103939677 від 16.11.2017 року, земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий № :02:005:0079, площею 0,0735га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, належить ОСОБА_2 на підставі рішення 6 сесії 7 скликання Оляницької сільської ради, прийнятого 19.04.2016 року. Також земельна ділянка кадастровий № :02:005:0078, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд належить ОСОБА_2 на підставі рішення 6 сесії 7 скликання Оляницької сільської ради, прийнятого 19.04.2016. Однак житловий будинок з господарськими спорудами за даною адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 від 30.11.2006 (а.с.10,11).

З відповіді Оляницької сільської ради на адвокатський запит від 11.01.2018 №10 ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 до Оляницької сільської ради із заявою про передачу йому у власність чи користування земельної ділянки, по АДРЕСА_1 , не звертався (а.с.40).

Оскільки ОСОБА_2 рішення суду в частин вимог ,у задоволенні яких позивачу відмовлено , не оскаржує ,рішення суду у цій частині апеляційним судом не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним оскаржуваного рішення сесії щодо затвердження техдокументації із землеустрою про надання ОСОБА_2 земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування будинку у розмірі 0,25 га, суд, посилаючись на ст. 377 ЦК України, виходив з того, що з часу набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на будинок, тобто з дня реєстрації такого права - 31.11.2006 року, вказана земельна ділянка перейшла в його користування, а тому оскаржувана частина рішення Оляницької сільської ради від 19.04.2016 року порушує права позивача.

Разом із тим ,з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд невірно застосував норми матеріального і процесуального права ,а тому дійшов висновку про задоволення позовних вимог у цій частині.

З положень ст.391 ЦК України вбачається ,що усунення перешкод в користуванні майном (так званий негаторний позов) має право вимагати лише володіючий ним власник майна . Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

По суті позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є додатковим способом захисту прав власника майна на здійснення ним користування та розпорядження майном, якщо протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.

Таким чином, позивач повинен був довести суду ті обставини, що він на час пред`явлення вказаного позову згідно закону мав право власності або постійного користування земельною ділянкою, площею 0,25 га по АДРЕСА_1 і володів нею. Натомість,позивач набуття ним в передбаченому законом порядку права власності чи права користування вказаною земельною ділянкою не довів.

Так, як вбачається з матеріалів справи , ОСОБА_1 набув право власності на будинок по АДРЕСА_1 на підставі рішення Тростянецького районного суду від 09.08.2006 року про визнання за ним права власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями і майновий пай, що належали спадкодавиці - ОСОБА_4 .На час відкриття спадщини правовідносини щодо власності чи користування землею регулювалось ЗК Української РСР ,а щодо спадкування - ЦК Української РСР.

Відповідно до ст. 6 ЗК УРСР 1990 року ,чинного на час відкриття спадщини, громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва і набували право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя;купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадилась місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передавались у власність громадян, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу.

Згідно ст.9 ЗК УРСР до відання сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належали, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною. Передача земельних ділянок у власність проводилась сільськими Радами народних депутатів у порядку ,передбаченому ст.17 вказаного Кодексу, а передача у користування - у порядку, передбаченому ст.19 Кодексу Згідно ст.22 цього Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Відповідно до ст.23 право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ст.28 ЗК припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. Згідно ст.30 ЗК при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67

цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Поняття "користування землею" у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року ( 561-12 ) (стаття 7) передбачало постійне (без заздалегідь встановленого строку) і тимчасове користування . У зазначеному кодексі з`явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема,для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства,будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін. Це свідчить про те,що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам,на їх вибір,забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування,оренди,по життєвого спадкового володіння або тимчасового користування.

Чинний ЗК України ,прийнятий 25 жовтня 2001 року( 2768-14), визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина перша статті 92). Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" ( 1952-15 ) від 1 липня 2004 року передбачено,зокрема,обов`язковість державної реєстрації права

постійного користування земельною ділянкою. Використання терміну "набувають", що означає "ставати власником чого-небудь,здобувати що небудь", після набрання чинності статтею 92 Кодексу ( 2768-14 ) свідчить,що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками,набуте громадянами в установлених законодавством випадках за станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення. Рішенням Конституційного суду України визнано такими,що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України ( 2768-14 ) щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення, а також пункт 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII ( 563-12 ) з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами,підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Згідно з роз`ясненням п. п ґ) п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004року№7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК ( 2768-14 ) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно- правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15),а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N997-V(997-16 )-і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені,без зміни її цільового призначення,у розмірах, встановлених договором;а якщо договором це не було визначено,до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою,та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Разом із тим, доказів того, що ОСОБА_3 рішенням сільської ради передавалась вказана земельна ділянка для будівництва і обслуговування будинку у власність чи у постійне користування , як і її розмір та межі , спадкодавиця у передбаченому законом порядку набула такі права і одержала документ, що їх посвідчує ,позивачем не надано і у матеріалах справи вони відсутні. При цьому необхідно враховувати,що чинним на час відкриття спадщини ЦК УРСР передбачалось спадкування майна і не передбачалась можливість спадкування майнових прав ,належних спадкодавцю, що передбачає ЦК України № 435-IV,що набрав чинності 01.01.2004 року.

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Аналогічне унормовано ст.1268 ЦК ,яка вказує, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи не вбачається , що до реєстрації речового права на неї за ОСОБА_5 , спірна земельна ділянка являлась згідно закону об`єктом права власності чи права користування.

Відтак, безпідставними є посилання позивача на те,що при переході права власності на спадковий будинок разом з цим об`єктом до нього відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України,ч.2 ст.120 ЗК України перейшло право постійного користування земельною ділянкою ,оскільки на час відкриття спадщини вказані норми не діяли ,а в послідуючому він набув права власності на будинок не на підставі його відчуження за цивільно правовою угодою ( ч.2 ст.377 ЦК України) ,а на підставі рішення суду від 09.08.2006 року ,не надавши суду доказів того,що будинок розміщений на земельній ділянці,що перебуває в користуванні(ч.2 ст.120 ЗК України), зокрема, спадкодивиці .

Таким чином , ОСОБА_1 не довів суду факт переходу до нього права власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташований успадкований ним житловий будинок.

Щодо з`ясування питання набуття ОСОБА_1 після ухвалення судом рішення права власності чи користування земельною ділянкою успадкованого будинку в порядку безоплатної її приватизації ,необхідно зазначити наступне.

У засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 не спростовував , що набувши права власності на житловий будинок за рішенням суду ,реалізуючи наміри продати будинок ОСОБА_2 , він у 2007 році отримав за будинок від неї 2 000 доларів США ,передав їй ключі від нього і право користуватись земельною ділянкою, але нотаріально договір оформлено не було через брак у неї на той час коштів. ОСОБА_2 більш ніж 12 років проживає у будинку і користується земельною ділянкою біля нього. Крім того, висловив суду бажання

« щоб з мене зняли цю хату»(а.с.193) Тобто, фактичним користувачем земельної ділянки являлась ОСОБА_2 .

Згідно ст.40 ЗК України (в ред. на час визнання за позивачем права власності на будинок ) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Рішенням 3 сесії 5 скликання «Про приватизацію земельних ділянок громадянам села» від 27 вересня 2006 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25га для обслуговування житлового будинку та 0,09 га для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 .

Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Разом із тим, у ОСОБА_6 не виникло право власності на вказану земельну ділянку, оскільки доказів отримання ним документу, що посвідчує право власності на неї та його державної реєстрації ,суду не надано.

Крім того ,згідно заяви ОСОБА_6 від 09.04.2009 року, поданого Олянецькій сільській раді , вчинення підпису під якою ним не спростовано ,він добровільно відмовився від своїх майнових прав на земельну ділянку , загальною площею 0,34 га по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 (а.с.14, 128,138). Від проведення судово-почеркознавчої експертизи для визначення справжності підпису під заявою позивач відмовився.

Написання ним такої заяви підтвердила в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 . Послідовність написання ним заяви узгоджується із поясненнями про продаж будинку ОСОБА_2 ,передачу їй ключів і прописку її в будинку ,визнаними фактами більш ніж 12- річного проживання її у будинку , а також не отриманням позивачем документу на право власності на земельну ділянку і не проведення його державної реєстрації.

Тому у суду відсутні підстави вважати ,що позивач таку заяву не подлавав.

Станом на час подання заяви про відмову від майнових прав на земельну ділянку , однією із підстав припинення права власності чи користування земельною ділянкою відповідно до ст.ст.140, 141 ЗК України являлась добровільна відмова власника від права на земельну ділянку.

Відповідно до ст.142 ЗК припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

16 сесією 5 скликання Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області було прийнято рішення №243 від 27.04.2009 року про припинення права приватної власності ( а насправді користування) земельною ділянкою , площею 0,34 га, по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с.44),а оскаржуваним рішенням 6 сесії 7 скликання від 19 квітня 2016 року Оляницької сільської ради Тростянецького району було затверджено ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі і спірну земельну ділянку 0,25 га було надано у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :02:005:0078. З довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №103939677 від 16.11.2017 року вбачається, що речове право на вказану ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 .

Незважаючи на наявність рішень сільської ради про передачу йому земельної ділянки ,площею 0,25 га для будівництва і обслуговування будинку у власність та про припинення права власності , станом на час звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 у відповідності до вимог закону право власності на неї не набув , а тому суд дійшов помилкового висновку про те, що він має право на захист своїх прав та інтересів щодо цієї земельної ділянки, як власник чи користувач і на усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання рішення про надання земельної ділянки ,від прав на яку він відмовився. Питання про користування земельною ділянкою має вирішуватись на підставі норм матеріального права, які відповідають цим правовідносинам, а не шляхом зобов`язання усунути перешкоди.

З огляду на предмет та підстави позовної заяви, позивач як власник будинку , що в передбаченому законом порядку не набув прав на землю ,обрав невірний спосіб захисту своїх прав ,а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Оскільки суд в оскаржуваній частині допустив неправильне застосування норм матеріального права , невірно встановив обставини, що мають значення для розгляду справи ,допустив невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, рішення суду в оскаржуваній частині згідно ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову .

Відповідно до ст.141 ЦПК України ,підлягають поверненню понесені апелянтом судові витрати ,з позивача підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 960 грн. судового збору сплаченого за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374,376 ,382 384 ЦПК України,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 23.11.2020 року в частині задоволених позовних вимог скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним рішення сільської ради відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 960 грн. судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Ладижинським МВ УМВС України у Вінницькій області 06 лютого 2003 року;

Відповідач Оляницька сільська рада Тростянецького району Вінницької області, місце знаходження с. Оляниця, вул. Першотравнева, 61, Тростянецького району Вінницької області, КОД 04331113;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Томашпільським РВ УМВС України у Вінницькій області 01 вересня 2008 року.

Головуючий: С. Г. Копаничук

Судді: В. П. Рибчинський

В. В. Оніщук