Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа №370/1927/14-ц

провадження № 61-10861св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом прокурора Макарівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Макарівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Бишівська сільська рада Макарівського району Київської області, про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, договору дарування, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 09 червня 2020 року у складі колегії суддів: Білич І. М.,

Іванченка М. М., Болотова Є. В.,

учасники справи:

позивач - прокурор Макарівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Макарівської районної державної адміністрації Київської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник відповідачів - ОСОБА_3 ,

третя особа - Бишівська сільська рада Макарівського району Київської області,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог, заочного ррішення, ухвал суду першої інстанції

1. У серпні 2014 року прокурор Макарівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Макарівської районної державної адміністрації звернувся до ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 з позовом, у якому просив:

визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_1 серії ЯЕ №810531 з кадастровим номером :06:015:0022 щодо земельної ділянки площею 1,5 га вартістю 218 490 грн в с. Бишів, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №46;

визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_4 (правонаступником якої є

ОСОБА_2 ) серії ЯД №924380 з кадастровим номером :06:015:0022 щодо земельної ділянки площею 1,5 га вартістю 218490 грн в с. Бишів, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №93;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,5 га вартістю 218 490 грн від 10 липня 2009 року, укладений між

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ), що зареєстрований в реєстрі за №2079;

витребувати з володіння ОСОБА_4 (правонаступником якої є

ОСОБА_2 ) на користь держави в особі територіальної громади Бишівської сільської ради земельну ділянку площею 1,5 га в с. Бишів вартістю 218 490 грн.

2. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року встановлено факт передачі ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки, який дає право отримати державний акт на право власності на землю. На підставі цього рішення ОСОБА_1 02 жовтня 2007 року видано державний акт на право власності на землю. На підставі цього судового рішення 10 липня

2009 року ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровувана) було укладено договір дарування цієї земельної ділянки. Проте ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2009 року за скаргою прокурора зазначене рішення від 18 травня 2007 року скасовано, а відтак скасована і підстава для видачі державного акту на право власності на землю.

3. Посилаючись на те, що земельна ділянка вибула з власності держави на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, прокуратура вважала, що земельна ділянка вибула з власності держави поза волею власника та підлягає витребуванню в порядку статей 387-388 ЦК України.

4. Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_1 серії ЯЕ №810531 кадастровий номер :06:015:0022 щодо земельної ділянки площею 1,5 га вартістю 218 490 грн, розташованої в АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі

за № 46. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,5 га вартістю 218 490 грн від 10 липня 2009 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 що зареєстрований в реєстрі за №2079. Витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі територіальної громади Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області земельну ділянку площею 1,5 га вартістю

218 490 грн. Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_4 серії ЯД № 924380 кадастровий номер :06:015:0022 щодо земельної ділянки площею 1,5 га вартістю 218 490 грн, розташованої в с. Бишів Макарівського району Київської області , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 93.

5. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

6. 07 березня 2018 року ОСОБА_2 , як правонаступник ОСОБА_4 , спадкоємець за заповітом, звернулась до місцевого суду із заявою про перегляд заочного рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року.

7. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області

від 29 березня 2018 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

8. Рішенням Макарівського районного суду Київської області

від 11 травня 2018 року у складі судді тандира О. В. позов залишено без задоволення.

9. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний державний акт видано ОСОБА_1 на підставі судового рішення і правомірність його видачі залежить від чинності судового рішення, проте підстава виникнення у ОСОБА_1 права власності на землю скасована, тому володіння земельною ділянкою є незаконним, а оскільки земля за безвідплатним договором перейшла у власність іншої особи, є підстави для її витребування відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України. Разом з тим, про наявність підстав для правомірного витребування землі прокурору мало бути відомо з 03 лютого 2009 року (ухвала Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2009 року), проте позов подано лише 05 серпня 2014 року, а відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих вимог. Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що не можуть бути визнані недійсними правочини щодо відчуження майна, які були вчинені після недійсного правочину.

10. Місцевий суд також указав, що застосовуючи позовну давність до вимог прокурора у даній справі суд також керується статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

11. Постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 рокуапеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задоволено. РішенняМакарівського районного суду Київської області від 11 травня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги прокурора задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на землю виданий

ОСОБА_1 , визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_4 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ), визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

12. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки договір дарування земельної ділянки від 10 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вже після скасування апеляційним судом рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року, тому ОСОБА_1 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні правочину, оскільки фактично не вважався власником земельної ділянки, яка ним була відчужена. З урахуванням викладеного, недійсним підлягає визнанню і державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_4 щодо земельної ділянки площею 1,5 га, оскільки є похідним від договору дарування та державного акту серії ЯЕ №810531, які видані (укладені) на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано.

13. Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідачів, оскільки на момент розгляду справи апеляційним судом право власності на спірну земельну ділянку

ОСОБА_4 , скасоване та зареєстроване за Бишівською сільською радою Макарівського району Київської області у формі комунальної власності.

14. Позовних вимог до нинішнього власника земельної ділянки - Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області прокурором пред`явлено не було.

15. Спростовуючи доводи щодо пропуску прокурором строку позовної давності, суд апеляційної інстанції вказав, що прокуратурою належними та допустимими доказами доведено факт обізнаності про порушення норм земельного законодавства лише в липні 2014 року під час проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності управління Держземагенства в Макарівському районі з питань додержання його посадовими особами вимог земельного законодавства. Факт початку даної перевірки саме в липні 2014 року підтверджується постановою про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 21 липня 2014 року.

16. Апеляційний суд також указав, що матеріали справи не містять відомостей про те, що прокуратурі було відомо, що на підставі судового рішення, яке скасоване судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 вже було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку та в подальшому відчужено ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17. У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року, ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 просять скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення Макарівського районного суду Київської області

від 11 травня 2018 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

18. Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, статей 257, 261, 267 ЦК України, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі

№ 911/2646/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17;

від 01 лютого 2020 року у справі № 916/1837/18, від 18 лютого

2020 року у справі № 908/296/15.

19. Апеляційний суд не врахував, що досліджуючи питання пропуску позовної давності, необхідно з`ясувати, коли про порушення своїх прав довідалася або мала можливість довідатися держава в особі уповноваженого органу. Макарівська районна державна адміністрація Київської області є органом, який реалізує повноваження держави у спірних правовідносинах. При цьому Макарівська районна державна адміністрація Київської області мала об`єктивну можливість дізнатись про видачу відповідачу ОСОБА_1 спірного державного акту на право власності 02 жовтня 2007 року і, відповідно, звернутись до суду з захистом своїх прав в межах трирічного строку позовної давності. Апеляційний суд в оскаржуваному рішенні дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з 2014 року - коли про порушення прав держави стало відомо прокурору за результатами проведеної перевірки.

20. Заявник також указує, що суд не дослідив зібрані у справі докази. Відповідачі на час відкриття провадження проживали на території Автономної Республіки Крим, яка відповідно до частини другої статті 1 та статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є тимчасово окупованою територією з 20 лютого 2014 року.

21. Відповідачі втратили житло та майно на тимчасово окупованій території і були змушені переїхати до іншого місця проживання.

ОСОБА_2 на час розгляду справи є неповнолітньою, а оскаржуваним судовим рішенням її фактично позбавлено можливості оформити право власності на належне їй спадкове майно.

22. Окрім того на спірній земельній ділянці розташовані належні

ОСОБА_2 об`єкти нерухомого майна, які вона успадкувала після смерті

ОСОБА_4 . Зокрема, це складська будівля № 1 площею 1 542,1 кв. м, а також корівник площею 1 053,8 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

23. Інші учасники справи відзиву щодо вимог і змісту касаційної скарги до суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

24. Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

25. Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини, встановлені судами

26. Рішенням Макарівського районного суду Київської області

від 18 травня 2007 року у справі №2-0-62/07 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Макарівська районна державна адміністрація, СТОВ «Лан» встановлено факт переходу права користування земельною ділянкою розміром 1,5 га по АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 .

27. На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_1 02 жовтня 2007 року отримав державний акт серії ЯЕ №810531 на право власності на земельну ділянку площею 1,5 га, що розташована у АДРЕСА_1 , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

28. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 лютого

2009 року за апеляційною скаргою прокурора Макарівського району Київської області рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року було скасовано, заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з тих підстав, що вбачається спір про право.

29. У період дії Макарівського районного суду Київської області

від 18 травня 2007 року, 10 липня 2009 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдаровуваною, було укладено договір дарування цієї земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А. П. та зареєстрований у реєстрі за №2079.

30. На підставі договору дарування ОСОБА_4 18 серпня 2009 року отримала державний акт серії ЯД №924380 на право власності на вказану вище земельну ділянку, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за

№ 93.

31. Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року позовні вимоги прокурора було задоволено. Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .. Витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі територіальної громади Бишівської сільської ради Київської області земельну ділянку, площею 1,5 га, вартістю 218 490 грн.

32. 09 грудня 2014 року Макарівським районним судом Київської області видано виконавчий лист про витребування з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі територіальної громади Бишівської сільської ради Київської області земельної ділянки, площею 1,5 га, вартістю

218 490 грн.

33. Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції у Київській області закінчено виконавче провадження ВП № 4878203 з виконання виконавчого листа від 10 серпня 2015 року № 370/1927/14-ц.

34. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

35. Спадкоємцем майна ОСОБА_4 згідно заповіту є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка спадщину прийняла та отримала два свідоцтво про право на спадщину на заповітом

від 10 січня 2018 року, а саме: на корівник по

АДРЕСА_1 та на складську будівлю № НОМЕР_1 , що розташована по АДРЕСА_1 .

36. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з серпня

2015 року відсутній запис про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :06:015:0022 за ОСОБА_4 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

37. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

38. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

39. Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

40. Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

41. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

42. Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

43. Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора Макарівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, діючого в інтересах держави в особі Макарівської районної державної адміністрації Київської області, про визнання недійсними державних актів на право власності на землю від 02 жовтня 2010 року та від 18 серпня 2009 року, договору дарування земельної ділянки від 10 липня 2009 року, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння на підставі статей 387-388 ЦК України.

44. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

45. Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

46. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

47. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

48. Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (пункт 34 частини першої статті 26). Такі питання мають вирішуватись виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

49. Отже обов`язковою умовою передачі у власність земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про передачу земельної ділянки у власність.

50. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 61-183цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

51. У справі, яка переглядається, відповідне рішення уповноваженого органу про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 чи будь-якої іншої особи не приймала, земельна ділянка вибула із володіння Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області не з волі громади, а іншим шляхом, а саме: на підставі рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, яке було згодом скасовано.

52. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

53. Частиною третьою статті 388 ЦК України встановлено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

54. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

55. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.

56. Встановивши, що підставою видачі ОСОБА_1 державного акту на право власності на земельну ділянку було судове рішення, яке в подальшому було скасоване, і не створює будь-яких правових наслідків та зважаючи на те, що договір дарування земельної ділянки

від 10 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було укладено після скасування апеляційним судом рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні правочину, оскільки фактично не вважався власником земельної ділянки, яка ним була відчужена.

57. Водночас, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що прокурором належними та допустимими доказами доведено факт обізнаності про порушення норм земельного законодавства лише в липні 2014 року під час проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності управління Держземагенства в Макарівському районі з питань додержання його посадовими особами вимог земельного законодавства. Факт початку даної перевірки саме в липні 2014 року підтверджується постановою про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 21 липня 2014 року.

58. Проте такий висновок не ґрунтується на законі.

59. Так, у суді першої інстанції представник ОСОБА_2 подав заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що про порушення прав сторони в справі, інтереси якої представляв прокурор, він дізнався 03 лютого 2009 року, після скасування апеляційним судом рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року у справі № 2-о-62/07 .

60. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

61. Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

62. Згідно із частиною другою статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

63. Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

64. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

65. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

66. При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

67. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

68. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо ( відповідний висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18 лютого

2020 року у справах № 908/296/15-г та № 916/1837/18).

69. Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

70. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

71. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

72. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

73. Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є незмінною.

74. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

75. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 81 діючого ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

76. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2018 року у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України», заява

№ 5876/15, суд зауважив, що питання наявності «суспільного інтересу» у втручанні тісно пов`язане з пропорційністю втручання, тому суд розглянув його у контексті пропорційності (див., рішення у справі «Волчкова та Міронов проти Росії» (Volchkova and Mironov v. Russia), заяви № 45668/05 та № 2292/06, пункт 114, від 28 березня 2017 року).

77. Суд вважав несуттєвим, що прокурор нібито не знав про договір

2002 року до 2011 року. Дійсно, після укладення заявником договору у 2002 році державні органи зареєстрували його право власності на придбане майно та ця інформація була доступною у відповідному реєстрі. Іншими словами, державі було відомо або мало бути відомо про договір 2002 року та реєстрацію права власності заявника на спірне майно задовго до 2011 року. Проте держава не реагувала наступні дев`ять років.

78. Крім того, Суд зазначив, що сторони не заперечували, що законність права власності заявника була належним чином перевірена та підтверджена органами державної реєстрації. У зв`язку з цим Суд повторив, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи (див. рішення у справі «Томіна та інші проти Росії» (Tomina and Others v. Russia), заява № 20578/08 та 19 інших заяв, пункт 39,

від 01 грудня 2016 року).

79. У справі, рішення у якій переглядаються, 18 травня 2007 року Макарівський районний суд Київської області у справі за заявою

ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Макарівська районна державна адміністрація Київської області, СТОВ «Лан», про встановлення факту, що має юридичне значення, було ухвалено рішення, яким встановлено факт переходу права користування земельною ділянкою площею 1,5 га по АДРЕСА_1 , що дає ОСОБА_1 право приватизувати вказану земельну ділянку та отримати державний акт на право власності на землю.

80. Представник Макарівської районної державної адміністрації приймав участь в судовому засіданні, вимоги ОСОБА_1 визнавав обґрунтованими і просив їх задовольнити.

81. На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_1 02 жовтня 2007 року отримав державний акт серії ЯЕ №810531 на право власності на вказану земельну ділянку, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

82. Тобто держава фактично визнала за ним право власності на земельну ділянку.

83. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 лютого

2009 року саме за апеляційною скаргою прокурора Макарівського району Київської області рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року було скасовано, заяву

ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з наявністю спору про право.

84. Зазначене спростовує висновок апеляційного суду про обізнаність прокурора та Макарівської районної державної адміністрації Київської області про порушене право лише в 2014 році за результатами перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням земельного законодавства.

85. 10 липня 2009 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та

ОСОБА_4 , як обдаровуваною, було укладено договір дарування цієї земельної ділянки, який посвідчений в установленому законом порядку.

86. На підставі договору дарування ОСОБА_4 18 серпня 2009 року отримала державний акт серії ЯД №924380 на право власності на вказану вище земельну ділянку, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за

№ 93.

87. Вирішуючи спір, суд першої інстанції достеменно встановив, що земельна ділянка, яка вибула із власності держави протиправно, у подальшому була відчужена (договір дарування) особою, яка не мала право його відчужувати, а прокурор, в силу наданих законом повноважень, та Макарівська районна державна адміністрація Київської області про набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку дізналися 03 лютого 2009 року, однак позов у даній справі було подано прокурором лише 05 серпня 2014 року.

88. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

89. Ураховуючи встановлення судом першої інстанції факту обізнаності прокурором та Макарівською районною державною адміністрацією Київської області про порушене право у 2009 році, з огляду поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності.

90. З огляду на наведене доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження свідчать, що при перегляді справи суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

91. Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

92. Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

93. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.

94. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, постанова апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції

Керуючись статтями 400, 413, 416 ПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року скасувати, рішенням Макарівського районного суду Київської області

від 11 травня 2018 рокузалишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук