Справа № 161/1285/21 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/456/21 Категорія: 84 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Здрилюк О.І., Федонюк С. Ю.

секретар Концевич Я.О.,

з участю: представника боржника ОСОБА_1 ,

приватного виконавця Клеха А. Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на постанову приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо Анатолія Євгеновича від 06 квітня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2021 року,-

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року боржник ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо А. Є. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Посилалася на те, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. перебувало виконавче провадження № 57635131 з примусового виконання судового наказу №161/10270/18, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 26.09.2018, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Волиньгаз збут» заборгованості за несплату послуг з постачання природнього газу в розмірі 2481,69 гривень.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. від 06.04.2020 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Вказує, на незаконність вищевказаної постанови, оскільки приватний виконавець неефективно та не в повному обсязі вчинив виконавчі дії та передчасно вирішив повернути виконавчий документ стягувачу. З часу відкриття виконавчого провадження приватний виконавець не вжив заходів для розшуку боржника, адже її фактичне і зареєстроване місце проживання є різними.

Також ОСОБА_2 зазначає, що в зв`язку з наявністю інформації про неї в Єдиному реєстрі боржників вона не може відчужити належну їй квартиру. Борг перед ТзОВ «Волиньгаз збут» за судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.09.2018 нею погашено повністю.

Просила суд визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. про повернення виконавчого документа стягувачу від 06.04.2020 ВП № 57635131.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.02.2021 в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити її скаргу. В обґрунтування скарги зазначає, що приватний виконавець в порушення Закону України «Про виконавче провадження» не здійснював всіх необхідних дій для встановлення місцезнаходження боржника та її майна. Вважає, що дії державного виконавця при винесені постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві є незаконними.

Приватний виконавець не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких мотивів.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що приватний виконавець при винесенні постанов про повернення виконавчого документу стягувачу від 06.04.2020 діяв у спосіб та відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» і його діями не порушено права та законні інтереси боржника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Судом першої інстанції встановлено, що 20.07.2018 Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано судовий наказ у справі №161/10270/18 про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Волиньгаз збут» заборгованість за несплату послуг з постачання природного газу в розмірі 2481,69 гривень та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 176,20 гривень.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. від 07.11.2018 відкрито виконавче провадження ВП №57635131 з примусового виконання вищевказаного судового наказу.

Приватним виконавцем надіслано боржнику ОСОБА_2 08.11.2018 рекомендованим листом копію постанови про відкриття виконавчого провадження, що підтверджується копією списку згрупованих поштових відправлень та копією фіскального чеку.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

За змістом ст. 36 Закону України "Про виконавче провадження" розшук майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

На запит до Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів ОСОБА_2 , приватним виконавцем отримано відповідь від 08.11.2018 про те, що інформація стосовно боржника щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з ним податку в ДРФО відсутня (а.с. 21).

Згідно з відповіддю Державної фіскальної служби України від 08.11.2018 про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами - підприємцями, що платник податків з таким податковим номером чи за серією та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває (а.с. 18).

На запити до Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, та про осіб-боржників, які отримують пенсію, приватним виконавцем отримано відповідь від 080.11.2018, згідно з якою інформація щодо ОСОБА_2 відсутня (а.с. 19, 20).

Відповідно до відповідей Національної автоматизованої інформаційної системи Єдиного державного реєстру МВС України щодо транспортних засобів та їх власників (НАІС), транспортні засоби за боржником не зареєстровані.

Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області повідомили приватного виконавця про відсутність за боржником зареєстрованого рухомого майна. За повідомленням Держгеокадастру у Волинській області за ОСОБА_2 немає зареєстрованих земельних ділянок (а.с. 26, 27).

З метою перевірки майнового стану боржника ОСОБА_2 приватним виконавцем 16.11.2018, 19.11.2018, 17.04.2019 здійснено виходи за адресою вказаною у виконавчому документі, однак за вказаною адресою боржника не розшукано, а майно на яке можливо звернути стягнення не виявлено, про що складено відповідні акти (а. с. 24, 25, 28).

Згідно зі статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Постановою від 06.04.2020 приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо А. Є., ураховуючи результат перевірок майнового стану боржника ОСОБА_2 , яким підтверджено відсутність у боржника доходів та майна, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ № 161/10270/18 від 26.09.2018 повернуто стягувачеві.

З урахуванням викладеного та встановлених судом першої інстанцій обставин справи, зважаючи на повноваження та законодавчо визначені механізми, які мають бути застосовані приватними виконавцями в процесі виконання судових рішень, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що приватний виконавець вчинив всі передбачені законом дії та законодавчо визначені механізми для розшуку майна боржника в процесі виконання судового рішення, а тому підстави для задоволення скарги відсутні.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що в ході виконання приватним виконавцем судового наказу № 161/10270/18 від 26.09.2018 не були вжиті всі необхідні і достатні заходи, спрямовані на забезпечення реального виконання судового наказу.

З апеляційної скарги та пояснень представника боржника у суді апеляційної інстанції встановлено, що підставою для звернення ОСОБА_2 з даною скаргою послугувала та обставина, що у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження, відомості щодо ОСОБА_2 внесені до Єдиного державного реєстру боржників. Оскільки кошти, стягнуті на підставі судового наказу у розмірі 2481,69 грн. сплачені боржником безпосередньо на рахунок стягувача ТзОВ «Волиньгаз збут» поза виконавчим провадженням, відомості з Єдиного державного реєстру боржників щодо боржника ОСОБА_2 залишилися. Це позбавляє її можливості відчужити належну їй на праві власності квартиру.

У зв`язку з викладеним колегія суддів дійшла висновку, що оскарження дій та рішень приватного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу, не призведе до належного захисту прав боржника, оскільки визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для виключення відомостей щодо боржника ОСОБА_2 з Єдиного державного реєстру боржників, з огляду на вичерпний перелік таких підстав, установлений статтею 9 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо аргументів боржника про невиконання приватним виконавцем обов`язку оголошення розшуку її, як боржника, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що питання розшуку боржника не охоплюється предметом поданої скарги на постанову приватного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки боржник не оскаржує бездіяльності приватного виконавця, а лише просить скасувати винесену приватним виконавцем постанову.

Докази та обставини, на які посилається боржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. При цьому, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: