ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» березня 2021 року

м. Харків

справа № 638/11233/20

провадження № 22ц/818/2084/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представниці позивачки ОСОБА_2 , Селезень С.В.,

відповідач ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 , Департамент реєстрації Харківської міської ради, представниця відповідача Хорошенко Т.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року в складі судді Латки І.П.

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Департаменту реєстрації Харківської міської ради про поновлення порушеного права на житло шляхом вселення, визнання незаконним та скасування рішення про зняття з реєстрації місця проживання, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2003 року належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Вона була зареєстрована та проживала за вказаною адресою, іншого житла не має.

Вказана квартира придбана нею за кредитні кошти в іноземній валюті згідно кредитного договору № 12006-234/03Р від 30 грудня 2003 року, та є предметом іпотеки, укладеної у забезпечення кредиту.

Зазначила, що 27 березня 2020 року право власності на вказану квартиру на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 1454 зареєстровано за ОСОБА_3 .

У березні 2020 року ОСОБА_3 без її відома знято її з реєстрації місця проживання.

Вказала, що з березня 2020 року відповідач намагається силоміць, погрожуючи, без відповідного рішення суду, вселитися у зазначену квартиру, і вимагав від неї звільнити житло. Однак, вона вважає, що її незаконно позбавили права власності на квартиру, щодо чого наразі триває судовий розгляд. Добровільно виселятися вона відмовляється, та відповідач має право звернутися до суду з позовом про її виселення.

Зазначила, що у травні 2020 року відповідач заселив у її квартиру ОСОБА_5 . Після чого неодноразово з`являвся до квартири з групою невідомих осіб, зламував двері, погрожував, з приводу чого вона зверталась до правоохоронних органів. 16 липня 2020 року невідомі особи зрізали вхідні двері до квартири, замінили замки, встановили сигналізацію та змусили її з родиною без речей покинути житло.

Вказала, що зняття її з реєстрації місця проживання є незаконним, оскільки від неї заяв про зняття з реєстрації місця проживання не надходило, судове рішення, яким її було б позбавлено права власності на житлове приміщення, права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання відсутнє, та не надано доказів припинення права користування квартирою членів сім`ї власника житла.

Зазначила, що сам факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для припинення права користування житлом.

Вказала, що квартира придбана відповідачем з прилюдних торгів в рамках процедури виконавчого провадження, та виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання в ній її власника.

Просила поновити право користування житловим приміщенням шляхом вселення її до квартири АДРЕСА_2 ; визнати незаконним та скасувати рішення головного спеціаліста відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради Сідоренко І.П. від 30 березня 2020 року про зняття з її реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року, у якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2020 року виправлено описку, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що зняття з реєстрації місця проживання на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зміну власника за відсутності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням осіб, місце проживання яких зареєстровано у квартирі, є неправомірним. Вказала, що на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Новий власник мав знати про наявність прав осіб на користування квартирою.

22 лютого 2021 року до суду апеляційної інстанції від Департаменту реєстрації Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Департамент зазначив, що ОСОБА_1 посилається на норму права статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» в редакції, яка на час виникнення спірних правовідносин не діяла. Нова редакція цієї статті передбачає як самостійну підставу для зняття з реєстрації місця проживання особи надходження до органу реєстрації документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, тому вважав, що для зняття з реєстрації місця проживання особи достатньо заяви особи або її представника та інших документів, які свідчать про припинення (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів). У зв`язку з чим судового рішення щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про позбавлення права власності на житлове приміщення, про виселення особи з житлового приміщення не потрібно.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що вона має право володіти, користується, розпоряджається вказаною квартирою на законних підставах, тому відсутні підстави для її вселення у зазначену квартиру. Рішення про зняття позивачки з реєстрації місця проживання за заявою нового власника є законним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2003 року (а. с. 9).

Як зазначила ОСОБА_1 у позовній заяві вказана квартира є майном, наданим як забезпечення кредиту в іноземній валюті, та придбана за кредитні кошти в іноземній валюті згідно кредитного договору № 12006-234/03Р від 30 грудня 2003 року, укладеного між нею та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк».

Місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за вказаною адресою, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (про склад сім`ї) від 26 липня 2019 року (а. с. 10).

ОСОБА_3 придбав квартиру номер АДРЕСА_2 загальною площею 96,1 кв м, житловою площею 39,8 кв м, вартістю 1 329 860,00 грн, яка раніше належала ОСОБА_1 , що підтверджується актом про реалізацію предмета іпотеки, складеним приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. від 27 березня 2020 року, на підставі якого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. видано свідоцтво від 27 березня 2020 року № 1454 (а. с. 11).

Право власності на зазначену квартиру 27 березня 2020 року зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 березня 2020 року № 205673871 (а. с. 12).

30 березня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі документів, які свідчать про припинення у вказаних осіб підстав на право користування житловим приміщенням, а саме відчуження житла, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 березня 2020 року, свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 27 березня 2020 року (а. с. 53).

З довідки Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 11- від 30 березня 2020 року вбачається, що прийнято рішення щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та повідомлено про відмову в частині зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_7 , оскільки його знято з реєстрації місця проживання до 04 квітня 2016 року (а. с. 54).

З довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (про склад сім`ї) від 07 серпня 2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні; інформація про місце реєстрації ОСОБА_1 також відсутня (а. с. 14, 15).

Як вбачається з довідки Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 11- від 07 серпня 2020 року за зверненням ОСОБА_1 їй повідомлено, що вона знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 на підставі документу, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (відчуження житла) за заявою власника/наймача житла або їх представників (а. с. 13).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 в судовому засідання пояснили, що ОСОБА_1 була вимушена покинути своє єдине житло та залишила там свої речі через те, що невідомі особи, яких привів відповідач, самовільно зрізали вхідні двері, створили умови, за яких вона не змогла продовжувати проживати в спірній квартирі, застосовували заходи психологічного впливу.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_13 , Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О., третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» про поновлення порушеного права власності шляхом внесення запису про державну реєстрацію права власності; справа № 638/8540/20 перебуває у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова (а. с. 16-18).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Частиною третьою статті 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За загальним правилом, із припиненням права власності особи на житло припиняється і право користування цим майном такою особою (колишнім власником), а також право членів сім`ї колишнього власника користування цим житлом.

При цьому, новий власник майна набуває усіх прав на майно: права володіння, права користування, права розпоряджання.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, за правилами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;

підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим приміщенням.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають також Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року.

Згідно з пунктом 26 вказаних Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою.

Така правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року № 21-1438а15 та від 01 березня 2016 року № 21-5446а15 (825/1335/13-а) та підтримана у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №820/6316/15, провадження № К/9901/7710/18, від 22 березня 2018 року у справі №815/2309/17, провадження №К/9901/1010/18.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Заява нового власника квартири та свідоцтво про право власності не може бути документом, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, в розумінні статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №820/6316/15, провадження № К/9901/7710/18.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, у пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У кожній конкретній справі указаної категорії суд має належно дослідити вказані вище обставини, перевірити як доводи власника майна, якими обґрунтовано порушення його права власності, так і доводи осіб, до яких пред`явлені відповідні вимоги, оцінити співмірність вимог та заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2003 року. Вказана квартира передана нею в іпотеку в забезпечення виконання кредитних зобов`язань.

27 березня 2020 року ОСОБА_3 придбав зазначену квартиру в результаті прилюдних торгів і зареєстрував право власності на неї.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представниці пояснили, що ОСОБА_1 наразі не проживає в спірній квартирі, оскільки не може до неї потрапити. Теперішнє місце проживання вона не вказала, у зв`язку з погрозами з боку відповідача.

В свою чергу в суді апеляційної інстанції представник відповідача не спростував ту обставину, що зараз позивачка дійсно не може потрапити до квартири, в якій було зареєстроване її місце постійного проживання.

30 березня 2020 року за заявою ОСОБА_3 , до якої долучено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за ним права власності та копію свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, знято ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Ані Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ані Правила № 207 не розкривають, які ж саме документи є такими, що свідчать про втрату права особи на користування житловим приміщенням.

Водночас, документи, які надаються власниками із заявою, зокрема, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, договори купівлі-продажу, дарування тощо свідчать тільки про перехід права власності від однієї особи до іншої, не містять положень про втрату права особи на користування спірним приміщенням, а отже не є доказом припинення підстав на користування ним.

Заява нового власника квартири, додані до неї як докази втрати права особи на користування квартирою документи, що свідчать про перехід права власності від однієї особи до іншої, визнання за новою особою права власності тощо, без прямої вказівки про втрату саме цієї особи права користування конкретним житловим приміщенням, не є документами, які свідчать про припинення підстав на право користування таким житлом в розумінні статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Отже, зняття позивачки з реєстрації місця проживання є протиправним, оскільки заява нового власника квартири, витяг з реєстру та свідоцтво про право власності не можуть бути документами, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням в розумінні вказаного закону.

Доказів визнання позивачки такою, що втратила право користування квартирою або її виселення за вищевказаною адресою не надано.

Таким чином, рішення Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , є неправомірним.

Враховуючи викладене, позивачка ОСОБА_1 на час фактичного виселення її з житла мала право користування вищевказаною квартирою, у якій повинно було бути зареєстроване її місце проживання, а відповідач чинить перешкоди у реалізації цього права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.

Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову та вселення ОСОБА_1 в спірну квартиру.

При цьому, ОСОБА_3 як законний на даний час власник зазначеної квартири має право вимагати усунення відповідних перешкод у реалізації права власності, зокрема, шляхом звернення до суду з вимогами про зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням, чи з вимогами про виселення.

У такому разі виселення позивачки та зняття її з реєстрації місця проживання здійснюватиметься на підставі рішення суду, тобто на підставі та у спосіб, що передбачений законом.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, припустився порушення норм матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 .

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, та вона звільнена від сплати судового збору за її подання ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2020 року, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2522,40 грн, підлягає стягненню з ОСОБА_3 та Департаменту реєстрації Харківської міської ради в рівних частках, по 1261,20 грн з кожного, в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Департаменту реєстрації Харківської міської ради про поновлення порушеного права на житло шляхом вселення, визнання незаконним та скасування рішення про зняття з реєстрації місця проживання задовольнити.

Поновити право користування житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2 .

Визнати незаконним та скасувати рішення головного спеціаліста відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради Сідоренко І.П. від 30 березня 2020 року про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , Департаменту реєстрації Харківської міської ради в дохід держави 2 522, 40 грн судового збору за подачу апеляційної скарги по 1 261, 20 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.