Справа № 339/304/19
Провадження № 22-ц/4808/395/21
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Єлісевич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мороз Людмили Святославівни на рішення Болехівського міського суду, ухвалене суддею Головенко О.С. 10 грудня 2020 року в м. Болехів, повний текст якого виготовлено 18 грудня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в 2007 році позивач придбав автомобіль марки Sroda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 , а в березні 2010 року надав довіреність на представлення інтересів при керуванні даним автомобілем строком на 3 роки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З 2013 року він неодноразово у телефонному режимі просив відповідачів повернути йому вказаний транспортний засіб, а у липні 2019 року звернувся з письмовою заявою щодо його повернення. Однак автомобіль йому не повернутий.

Вважає, що на даний час відповідачі незаконно володіють та користуються його майном, а він як власник вказаного транспортного засобу позбавлений такої можливості.

На підставі ст. 387 ЦК України просить витребувати у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та передати позивачу належний йому автомобіль марки Sroda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 та свідоцтво на вказаний транспортний засіб.

Рішенням Болехівського міського суду від 10 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача адвокат Мороз Л.С. подала апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

На її думку суд прийшов до помилкового висновку про те, що позивач не надав доказів того, що після закінчення терміну дії довіреності спірний автомобіль перебуває у користуванні саме відповідачів, оскільки відповідачі не заперечили передачу їм автомобіля на підставі довіреності, яка була дійсна до 02.03.2013 року. А при наданні в користування даного транспортного засобу між сторонами була домовленість, що позивач згоден буде продати їм автомобіль за умови сплати за нього певної суми коштів, у зв`язку з чим складено розписку про намір продати автомобіль ОСОБА_2 . Оскільки з боку відповідачів жодних дій на придбання даного автомобіля вчинено не було, 14.11.2012 року він звернувся до нотаріуса із заявою про припинення дії довіреності, про що повідомляв відповідачів по справі, та після цього неодноразово звертався до них з вимогою повернути вказаний транспортний засіб.

Вказане позивач стверджував у суді, будучи допитаним в якості свідка.

Крім того в ході судового розгляду даної справи позивач надавав пояснення про те, що у листопаді 2012 року він звертався у Долинський районний відділ поліції на незаконні дії відповідачів щодо відмови у поверненні йому спірного автомобіля. З відповіді, яка надійшла з відділу поліції у відповідь на адвокатський запит представника позивача, вбачається, що 15.11.2012 року до Долинського ВП поступила заява-протокол ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 шахрайським способом заволодів його автомобілем. Також повідомлено, що надати копії відповіді по зверненню та долучити копії пояснень неможливо, оскільки їх знищено як такі, термін дії яких закінчився в 2017 році.

Вважає, що вказана інформація свідчить про те, що автомобіль власнику повернутий не був.

У подальшому позивач 17.07.2019 року звертався до відповідачів про повернення транспортного засобу до 17.08.2019 року, однак відповіді не отримав, а тому був змушений звернутися до суду.

Зазначає, що свідок ОСОБА_5 лише підтвердив той факт, що відповідач ОСОБА_2 користувався спірним автомобілем. Однак він не був очевидцем повернення автомобіля позивачу.

Що стосується показань відповідачів та свідка ОСОБА_6 , то вказані особи не вказують ні дати передачі автомобіля, ні обставин, при яких він передавався. Крім того жодного підтверджуючого цьому письмового доказу немає. Вважає, що вони навмисне не вказували дату передачі автомобіля, оскільки позивач міг її спростувати, так як часто перебував за кордоном. Також відповідачі чомусь не дали відповіді на питання, чому вони не відповіли на його письмову заяву, яку отримали 26.07.2019 року, якщо до цього часу повернули автомобіль.

Також вважає невірним висновок суду про те, що позивач передавав автомобіль у користування і іншим особам, окрім відповідачів. На її думку саме факт наявності довіреності, строк якої закінчився, свідчить про те, що спірний автомобіль перебуває у володінні відповідачів, а тому висновок суду про те, що вимоги ст. 387 ЦК України до даних правовідносин не застосовуються, є неправомірним.

Крім того вважає безпідставними твердження суду про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду, оскільки про порушення його права йому стало відомо лише тоді, коли відповідачі не відповіли на його лист від 17.07.2019 року.

Просить рішення Болехівського міського суду від 10 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відповідачі подали до суду відзиви на апеляційну скаргу.

Зокрема, відповідач ОСОБА_2 зазначив, що твердження позивача про те, що ним не вживалося жодних дій для придбання спірного автомобіля, не відповідають дійсності. Так, ОСОБА_1 своєю розпискою зобов`язувався зняти автомобіль у 2011 році із кредитної застави, без чого було неможливо оформити договір купівлі-продажу. Однак доказів такої застави позивач суду не надав. Також вказує, що відповідачам не було доведено до відома факт припинення дії довіреності від 14.11.2012 року, а позивач не пояснив такого свого кроку. Заперечує, що після укладення довіреності спілкувався з позивачем. Зазначає, що мав розмову із працівником Долинського РВ УМВС стосовно відмови у передачі автомобіля у листопаді-грудні 2012 року, і заявив, що в нього є довіреність на право керування даним автомобілем, термін дії якої не закінчився. Чому ОСОБА_1 написав заяву на ОСОБА_4 у Долинському РВ УМВС на наступний день після припинення дії довіреності 15.11.2012 року про те, що останній шахрайським способом заволодів його автомобілем, йому не відомо. В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він був присутнім, коли ОСОБА_1 весною 2013 року забрав у нього автомобіль, і сказав про це ОСОБА_5 та того ж дня дружині відповідача ОСОБА_3 . Вважає, що саме тому, що ОСОБА_1 ще весною 2013 року забрав у нього спірний автомобіль, він більше шести років не звертався до нього з вимогою про його повернення, а твердження апелянта про те, що строк позовної давності слід обчислювати з часу отримання ним вимоги повернути автомобіль, тобто з серпня 2019 року, є безпідставними. На його думку такий строк розпочався 14.11.2012 року. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Стягнути з позивача на його користь витрати на правничу допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 у поданому нею відзиві також зазначає, що ОСОБА_1 не представив суду документальне підтвердження того, що на момент передачі її чоловікові автомобіля у володіння неможливо було оформити купівлю-продаж через перебування його у кредитній заставі. Вказує, що у неї не було ніякої домовленості з позивачем про передачу їй автомобіля, паспортних даних вона йому не давала, а чому він вписав її у довіреність їй не відомо. Також їй не було відомо про припинення дії такої довіреності. Заперечує будь-які контакти з позивачем за всі ці роки, оскільки ні вона, ні її чоловік не мали номера телефону останнього, а він не мав їхніх. Зазначає, що весною 2013 року чоловік повідомив їй, що приїжджав ОСОБА_1 і забрав автомобіль. Твердження апелянта про те, що строк позовної давності слід обчислювати з дати отримання нею вимоги про повернення автомобіля, вважає безпідставними. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Стягнути з позивача на її користь витрати на правничу допомогу.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідачі та їх представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, за ОСОБА_1 з 13.07.2007 року зареєстровано транспортний засіб марки Sroda Fabia, д.н.з. НОМЕР_1 , про що свідчать копії довідок Територіального сервісного центру 5641 РСЦ МВС в Рівненській області від 27 червня 2019 року №31/17/5641-772з та від 13.02.2020 року №31/17/5641-182з (т. 1, а.с. 4, 155).

Згідно копії довіреності від 02.03.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н.П. та зареєстрованої в реєстрі за №351, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 або ОСОБА_3 представляти інтереси при керуванні належним йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , вид. 13.07.2007 року, 1-е МРВ ДАІ м. Рівне, автомобілем марки Sroda Fabia Classic, легковий В хетчбек, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , двигун V-1200, поставлений на облік 13.07.2007 року, 1-е МРВ ДАІ м. Рівне, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Довіреність дійсна строком до 02.03.2013 року (т. 1, а.с. 15-16, 88).

Як вбачається з розписки від 04.03.2010 року, ОСОБА_1 зазначив, що продає Sroda Fabia, р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_2 та зобов`язується зняти її з обліку в березні 2011 року для переоформлення. Претензій на право власності не має (т. 1, а.с. 161).

Встановлено також, що 15.11.2012 року ОСОБА_1 звертався до Долинського відділення поліції із заявою про те, що ОСОБА_4 шахрайським шляхом заволодів його автомобілем Sroda Fabia, р.н. НОМЕР_1 , про що свідчить відповідь на адвокатський запит Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції в Івано-Франківській області від 29.09.2020 року №7294/108/60. Зазначено, що надати копію відповіді по зверненню та долучити копії пояснень неможливо у зв`язку з тим, що згідно наказу МВС України №519 від 04.06.2002 року актом знищено документи, термін дії яких закінчився у 2017 році (т. 2, а.с. 158).

Вироком Долинського районного суду від 09.09.2013 року ОСОБА_4 було засуджено за вчинення шахрайських дій з приводу заволодіння чужим майном (автомобілями інших осіб) (т. 1, а.с. 95-104). Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013 року вказаний вирок змінено, виключивши обвинувачення за рядом епізодів, цивільні позови потерпілих залишено без розгляду (т. 1, а.с. 105-107).

14.12.2012 року ОСОБА_1 припинив дію довіреності від 02.03.2010 року в Єдиному реєстрі довіреностей (т. 1, а.с. 16).

17.07.2019 року позивач звернувся до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із заявою про припинення дії довіреності від 02.03.2010 року 02.03.2013 року та повернення йому автомобіля Sroda Fabia, р.н. НОМЕР_1 , яку останні отримали 26.07.2019 року (т. 1, а.с. 5-6).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідачі без достатньої правової підстави заволоділи спірним автомобілем, як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний автомобіль перебуває у користуванні відповідачів. А тому вважав, що в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Статтею 237 ЦК України встановлено, що представництво це правовідношення, в яких одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Тобто нормативне визначення цивільно-правового інституту представництва (в тому числі довіреності) не передбачає перехід права власності на об`єкт, що відчужується.

Як зазначено в правових висновках Верховного Суду у постанові від 07.03.2018 року у справі №536/378/15-ц, від 04.11.2020 року у справі №573/476/19 (провадження №61-17254св19), видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Згідно ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність (ч.ч. 1, 3 ст. 248 ЦК України).

Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (ч.ч. 1, 2 ст. 249 ЦК України).

Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Відповідно до частини першої ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, відповідачі не заперечували, що 02.03.2010 року на підставі виданої позивачем довіреності отримали у користування належний останньому спірний автомобіль терміном до 02.03.2013 року.

При цьому твердження про передачу позивачу коштів в сумі 1000 доларів США з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу даного автомобіля є голослівними та нічим не підтвердженими, а надання позивачем розписки про продаж авто від 04.03.2010 року не може свідчити про укладення такого договору.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Виходячи з викладеного та враховуючи положення статей 317, 319, 321 ЦК України власник майна має право на захист свого права власності в разі порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Проте, дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати право власності.

Відповідно до положень ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Згідно зі ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 є власником спірного автомобіля, а відповідачами не доведено факт повернення даного транспортного засобу власнику.

Доводи відповідачів про те, що в порушення вимог ст. 249 ЦК України позивачем їх не було повідомлено про скасування дії довіреності 14.12.2012 року, суд не бере до уваги, оскільки останнім було достеменно відомо, що термін дії такої довіреності закінчується 02.03.2013 року.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно було встановлено, що звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 пропустив встановлений законом строк позовної давності, про застосування якої просили відповідачі.

За нормами ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника на те, що позовна давність у цій справі має обчислюватись з моменту отримання відповідачами листа з вимогою про повернення автомобіля 26.07.2019 року, оскільки йому було відомо про закінчення терміну дії довіреності на користування спірним автомобілем 02.03.2013 року. Крім того саме позивач 14.12.2012 року своєю заявою припинив дію такої довіреності, а на наступний день - 15 листопада 2012 року звернувся до правоохоронних органів із заявою про те, що ОСОБА_4 шахрайським способом заволодів вказаним автомобілем.

Тобто, вказані докази свідчать про те, що про порушення своїх прав позивачу було достеменно відомо у березні 2012 року.

Однак, з вимогою про повернення автомобіля позивач звернувся до суду тільки в листопаді 2019 року.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК, України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Поважності пропуску такого строку позивач не довів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Як роз`яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування чи зміни судового рішення, апеляційний суд вважає, що рішення Болехівського міського суду від 10 грудня 2020 року слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Також на підставі наданих доказів, а саме: ордеру (т. 1, а.с. 53), копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (т. 1, а.с. 54), розрахунку (акту) вартості за надані послуги по договору (т. 2, а.с. 213), квитанції №17 від 12.02.2021 року (т. 2, а.с. 214) апеляційний суд вважає за можливе задовольнити вимоги відповідача ОСОБА_2 про стягнення з позивача на його користь витрат за надання правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Однак, враховує при цьому час представництва інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції, оскільки одне із призначених судових засідань не відбулося. Таким чином з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 слід стягнути 1850 грн. 00 коп. витрат за надання правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мороз Людмили Святославівни задовольнити частково.

Рішення Болехівського міського суду від 10 грудня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) 1850 (одну тисячу вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп. витрат за надання правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 6 квітня 2021 року.