Справа № 276/490/21
Провадження по справі №2-о/276/56/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Бобра Д.О.

за участю секретаря судового засідання Свиридок А.В.

заявника ОСОБА_1

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

представник заінтересованої особи адвокат Мелиник Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Володарсько-Волинського районного суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , в якій просила встановити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки строком на 2 (два) тижні, а саме заборони:

1. З`являтися за місцем спільного проживання із заявником ОСОБА_1 , а саме, у домоволодінні будинку АДРЕСА_1 .

2. Наближатися до місця спільного із заявником проживання по АДРЕСА_1 на відстань менш як на 1 км.

3. Чинити заявнику перешкоди в користуванні і володінні всім майном, яке придбане за час шлюбу, крім речей особистого користування.

4. Контактувати із заявником через будь-які засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що 12 червня 1993 року між нею та заінтересованою особою укладено шлюбпозивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб. Наразі справа про розлучення і стягнення аліментів перебуває на розгляді у Володарсько-Волинському районному суді Житомирської області. За час сімейного життя у них народилось двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Будинок за вищевказаною адресою побудували у 1995 році, а тому він є спільною сумісною власністю подружжя.

Останні кілька місяців ОСОБА_2 завдає побоїв дружині, вчиняє фізичне насильство над дочками, ініціює постійні сварки. Він вигонить з дому дружину та меншу дочку ОСОБА_4 , яка проживає разом з батьками. Ображає їх нецензурними словами, погрожує їм фізичною розправою. До повноліття ОСОБА_4 не надавав їй жодного матеріального утримання. З домоволодіння ОСОБА_2 без погодження з дружиною повивозив невідомо куди різні нажиті за час подружнього життя речі, зокрема, автомобіль ЗІЛ-ІЗО, причіп для легкового автомобіля, велосипед, станки для обробки деревини, зварювальний апарат та інші не менш цінні речі.

Неодноразово заявниця зверталася у поліцію із заявами на неправомірні дії чоловіка, проте позитивного результату з цього приводу немає.

Заявник в судовому засіданні свою заяву підтримала, пояснила, що її чоловік ображає її, часом погрожує фізичною розправою, перешкоджає у користуванні спільним майном, зокрема, транспортним засобом «Форд Транзит» та акумулятором до нього, компресором, оприскувачем та іншим майном. Зазначає що в листопаді 2020 року завдав їй побоїв, що підтверджується актом судово-медичного обстеження, проте із заявою по вказаному факту до правоохоронних органів не зверталась, кримінальне провадження не розпочиналось.

Заінтересована особа ОСОБА_2 проти задоволення заяви заперечив, подав письмові пояснення, зазначивши, що між ними триває процес розлучення та ОСОБА_1 вимагає від нього підписати договір поділу спільного майна на її умовах, за якими майже все майно буде належати їй, а також вимагає від нього залишити будинок та піти проживати до своїх батьків. Оскільки у ОСОБА_1 склались неприязні відносини до нього, їй не подобаються його друзі, те як він розмовляє, то дружина провокує конфлікти, у ході яких викликає працівників поліції для того б щоб вони складали на нього протоколи за ст. 173-2 КУпАП. Також, зазначає що іншого житла він немає, а за адресою АДРЕСА_1 знаходиться його інструмент, електротехніка, які він використовує у роботі, а також там він веде власне домашнє господарство, яке забрати з собою не має змоги.

Представник заінтересованої особи також просив відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначивши, що ОСОБА_2 лише один раз у грудні 2020 року притягнуто до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, після того він таких дій не вчиняв, його вина у передбаченому законом порядку не встановлена, долучені копії листів Хорошівського відділення поліції про те, що за заявами ОСОБА_1 на ОСОБА_2 складено адміністративні протоколи не є підтвердженням факту вчинення домашнього насильства. А тому подана заява є передчасною, не підтвердженою належними доказами, а застосування до ОСОБА_2 найбільш суворого обмежувального заходу у вигляді заборони перебування за місцем спільного проживання лише за одне правопорушення, вчинене більше 3 місяців тому, є непропорційним.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у справі, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1993 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте на даний час судом розглядається позов заявниці про розірвання їх шлюбу.

Відповідно до довідки Новоборівської селищної ради від 16.03.2021 №450, ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 , до складу її сім`ї входить: вона, чоловік ОСОБА_2 , донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заявниця 25.11.2020 та 24.02.21 зверталась до Хорошівського відділення поліції із заявами про вчинення ОСОБА_2 відносно неї домашнього насильства, що підтверджується копіями талонів-повідомлень про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, а також листів відділення поліції, адресованих заявниці.

Заінтересовану особу ОСОБА_2 , що ним не заперечується, 04.12.2020 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Інших рішень про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за домашнє насильство на даний час не приймалось.

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти).

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема:

Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але неперебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 ст. 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19)

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з матеріалів справи та пояснень учасників справи, між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 існують неприязні відносини та між ними виникають конфліктні ситуації, передусім щодо використання спільного будинку та іншого майна.

Суд враховує, що заінтересовану особу лише раз у грудні 2020 року притягнуто до адміністративної відповідальності за психологічне домашнє насильство, що виразилось у висловлюванні в бік дружини слів нецензурної лайки та погроз, чим могла бути спричинена шкода психічному здоров`ю потерпілій.

Разом з тим, копії листів відділення поліції про те, що стосовно ОСОБА_2 складено адміністративні протоколи за ст. 173-2 КУпАП, долучені заявницею, не містять відомостей про форми спричиненого ОСОБА_1 домашнього насильства, їх кількісний характер та інші відомості, які б свідчили про високий рівень вірогідності повторення вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, передусім фізичного насильство, а також можливість настання тяжких наслідків його вчинення, що свідчило б про необхідність застосування найбільш суворих обмежувальних заходів, пов`язаних із забороною перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою.

При цьому суд не приймає до уваги як належний доказ акт судово-медичного обстеження ОСОБА_1 , складений 30.11.2020. як підтвердження застосування до заявниці зі сторони ОСОБА_2 фізичного насильства, оскільки відомості у ньому записані зі слів заявниці, а сама вона, маючи достатньо часу, до правоохоронних органів за фактами спричинення чоловіком побоїв не зверталась, перевірка за такими фактами не проводилась, що сама заявниця підтвердила у судовому засіданні. Також заявником ОСОБА_1 не надано суду будь-яких медичних документів, які б свідчили про спричинення її здоров`ю, зокрема, психічному, шкоди внаслідок неправомірних дій заінтересованої особи.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №754/1117119 зроблено висновок, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Оцінивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення учасників справи та встановивши на їх підставі обставини справи, суд дійшов до висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують неприязні відносини та між ними виникають конфліктні ситуації, передусім щодо використання спільного майна, в наслідок яких її чоловіком вчинено психологічне насильство у вигляді образ, за що його притягнуто до відповідальності 04.12.2020 року. Вказане свідчить про обгрунтованість вимог заявника щодо вжиття таких обмежувальних заходів як усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та заборони контактувати із заявником через будь-які засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Проте, вирішуючи вимоги заяви суд оцінює також наявні у справі докази на предмет їх достатності для застосування до заінтересованої особи таких видів обмежувальних заходів, як заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) та наближатися до ного, які є найбільш суворими, та враховуючи недоведеність ризику настання тяжких або особливо тяжких наслідків для заявника, відсутність іншого житла у заінтересованої особи, суд вважає що задоволення таких вимог буде непропорційним втручанням в права заінтересованої особи.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а саме в частині встановлення відносно ОСОБА_2 обмежувальних заходів у виді усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та заборони контактувати із заявником через будь-які засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Попри те, що заявник просить застосувати обмежувальні заходи на строк двох тижнів, ч.4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачає видачу обмежувального припису на строк від одного до шести місяців. А тому суд, на підставі ч.3 ст. 294 ЦПК України, має право вийти за межі судового розгляду та встановити заінтересованій особі строк дій обмежувального припису в один місяць.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263-265, 293, 350-1 350-8 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки:

1)усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ;

2)заборонити контактувати із ОСОБА_1 через будь-які засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Встановити строк дії обмежувального припису один місяць.

В решті вимог заявника відмовити.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави .

Копії рішення суду вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення. Учасникам справи, які не були присутні у судовому засіданні, копія рішення суду надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення негайно, але не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення.

Про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомити уповноважений підрозділ органу Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районну державну адміністрацію та виконавчий орган сільської, селищної, міської, районної у містах ради за місцем проживання (перебування) заявника.

Рішення може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду через Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення проголошено 05.04.2021 року о 10.30 год.

Головуючий суддя: Д.О. Бобер