Справа № 645/5043/20
Провадження № 2/645/326/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м.Харкова у складі:

Головуючого судді Шарко О.П.

за участю:

секретаря судових засідань Ятлової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Фрунзенського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду. -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод», в уточненій редакції якого просить суд Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (код с, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 , заборгованость із заробітної плати у розмірі 35601 грн. 37 коп., стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 48592,64 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 , моральну шкоду у розмірі 5000 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 понесені позивачем судові витрати у розмірі 9097 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.09.2020 року провадження по справі відкрито, ухвалено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позову зазначив, що з 11.03.2015 року по 03 серпня 2020 року позивач Волинський працював у ПрАТ «Харківський підшипниковий завод», з 03.08.2015 року на посаді провідного інженера-технолога відділу технологічного супроводу виробництва залізничних підшипників (ВТС-2). 03.08.2020 року позивача ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України. Відповідачем в добровільному порядку заборгованість із заробітної плати позивачу не виплачена. У зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача, окрім заборгованості по заробітній платі, яка складає на момент розгляду справи 25601 грн. 37 коп. середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2020 року по день ухвалення рішення судом у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Окрім того, позивач зазначає, що у зв`язку з невиплатою заробітної плати, яка почалась ще у листопад 2019 року, він зазнав моральних страждань, знаходиться у постійному стресовому стані, не може планувати свої життя, вимушений брати позики. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 5000 грн., яку просить стягнути з відповідача.

У ході судового розгляду позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним вище.

Представник відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» в судові засідання неодноразово не з`являвся, про слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, правом на подання відзиву на позов не скористався, неодноразово надавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на карантинні обмеження, запроваджені на території України, а також на зайнятість представника. Підтвердження поважності причин неявки на судове засідання не надано. Разом з цим суд враховує, що відповідач ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» є юридичною особою та має можливість забезпечити явку в судове засідання іншого представника.

За положеннями ст. 129 Конституції України та ч.1 ст.2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість вирішення спору у відсутність представника відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод», який повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані сторонами докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11.03.2015 року працював у Публічному акціонерному товаристві «Харківський підшипниковий завод» (ПАТ «Харківський підшипниковий завод») на теперішній час Приватному акціонерному товаристві «Харківський підшипниковий завод» (ПрАТ «Харківський підшипниковий завод»).

03.08.2020 року на підставі наказу № 231/к від 03.08.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 від 15.06.1984 року.

Згідно Індивідуальній відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України на їм`я ОСОБА_1 встановлені помісячні суми фактичного заробітку/доходу (грн) з 2011 року по 2020 рік включно. Форма ОК-7 сформована та видана 18.12.2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області. Згідно листа Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області № В-96/В-124/02.02./12-08/2729 від 17.03.2021 року АТ «Харківський підшипниковий завод» має заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_1 , яка станом на 09.03.2021 року складає 25601,37 грн..

09.03.2021 року відповідачем було надано суду довідку ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» № 58/83-6-22 від 27.01.21р., згідно якої підприємство ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» має заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 станом на 26.01.2021 в сумі 25601,37 грн.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

За приписами ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП).

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100.

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (година) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідки № 58/83-6-22 від 27.01.21р. щодо грошових розрахунків АТ «ХАРП» з позивачем вбачається, що станом на 26.01.2021 заборгованість відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» складає 25601,37 грн. Крім того, з цієї довідки вбачається розмір заробітної плати позивача ОСОБА_1 за червень 2020 року у розмірі 5934,00 грн., липень 2020 року 4695,59 грн..

Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суд доходить висновку, що оформивши звільнення позивача ОСОБА_1 та видавши йому трудову книжку, відповідач ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави як для стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 25601,37 грн. станом на 29.03.2021р., так і для застосування до відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеног, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку розраховує наступним чином.

Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розміру середньоденного заробітку позивача відповідно до розрахункових листів за червень та липень 2020 року, який розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, та дорівнює 379,63 грн.

Розрахунок проведений судом наступним чином: 5934,00 грн. (заробітна плата за червень 2020 року) + 4695,59 грн. (заробітна плата за липень 2020 року) = 10629,59 грн.- сума заробітної плати, нарахованої позивачу за два місяці, що передували звільненню. 10629,59 грн.: 28 днів (кількість фактично відпрацьованих робочих днів у червні та липні 2020 року) = 379,63 грн. середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

25.03.2021 року позивач додав до матеріалів справи Наказ-Постанову № 65/80 ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» від 04.03.2019 року «Про зміну режиму роботи - встановлення неповного робочого тижня». На підприємстві встановили 4-х денний тиждень.

На день постановлення даного рішення (29.03.2021 року) час затримки розрахунку із позивачем дорівнює 128 робочих днів (з 04.08.2020 року по 29.03.2021 року включно) з урахуванням 4-х денного робочого тижня запровадженого на підприємстві.

Розрахунок проведений судом наступним чином: серпень - 15 робочих днів (без врахування святкового дня 24.08 2020 року), вересень - 18 робочих днів, жовтень - 16 робочих днів (без врахування святкового дня 14.10 2020 року), листопад - 17 робочих днів, грудень - 18 робочих днів (без врахування святкового дня 25.12.2020 року), січень - 12 робочих днів (без врахування святкових та неробочих днів з 01.01.2021 по 10.01.2021 року включно), лютий - 16 робочих днів, березень - 16 робочих днів (без врахування святкового дня 08.03.2021 року). Загальна кількість робочих днів дорівнює 128.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку, непроведеного при звільненні та по день постановлення рішення, в сумі 48592,64 грн.

Розрахунок проведений судом наступним чином: 128 робочих днів (час затримки розрахунку) х 379,63 грн. (середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню) = 48592,64 грн.

Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач наполягає, що не виплата відповідачем заробітній плати за останній рік призвели до зміни його образу життя, йому приходиться економити на усьому, навіть на продуктах харчування та ліках, що у свою чергу призвело до значного погіршення стану здоров`я позивача. Усе вищенаведене, сталося саме з вини відповідача, тому Позивач вважає, що відповідачем було заподіяно йому моральну шкоду у розмірі 5000 гривень.

Суд доходить висновку, що вимога позивача ОСОБА_1 відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 5000 грн., підлягає частковому задоволенню, врахувавши вимоги розумності та справедливості, суд відзначає глибину душевних страждань позивача та його сім`ї, моральну шкоду заподіяну йому відповідачем суд оцінює у розмірі 2000 грн.

також приймає до уваги, що позивачу була надана необхідна професійна правнича допомога та знаходить справедливим, що вимога позивача відшкодувати йому витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8200 грн. має під собою підставу та обґрунтована і може бути застосована до відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод».

Щодо цих вимог суд зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги від 28.08.2020, Актом приймання-передачі наданих послуг від 06.12.2020 року.

Таким чином, з Приватного Акціонерного товариства "Харківський підшипниковий завод" на користь позивача підлягає стягненню 8200,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнен від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати, але за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди та середнього заробітку позивач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн.

З 01.01.2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2270,00 грн. тому, враховуючи правила ст.141 ЦПК України, сума в розмірі 908 грн. (судовий збір за заявлену вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Заявлені вимоги про відшкодування витрат на проїзд на суму 50 грн. задоволенню не підлягають, як такі, що найшли своє підтвердження у ході судового розгляду.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Поряд з цим, розмір заборгованості з заробітної плати в сумі 25601 грн. 37 коп. визначена позивачем вже з врахуванням утриманих податків і обов`язкових платежів, що випливає з аналізу розрахункових листів нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати, копії яких були надані суду.

Таким чином, відповідач як податковий агент згідно вимог Податкового кодексу України зобов`язаний виплатити позивачеві середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, утримавши з нього при виплаті законодавчо встановлені податки та збори.

На підставі до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 141, 264, 265, 279, 430 ЦПК України, ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, Пленумом Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 , заборгованость із заробітної плати у розмірі 25601,37 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 48592,64 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 , моральну шкоду у розмірі 2000 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8200 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний тексті рішення виготовлено 6 квітня 2021 року.

Головуючий суддя: