Справа № 309/30/21
Провадження № 2/309/8/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2021 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Орос Я.В.

секретаря судового засідання Соймик Н.І.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа орган опіки і піклування Драгівської територіальної громади про позбавлення батьківських прав

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що з відповідачкою по справі позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах з 10 січня 2011 року а 10 січня 2012 року вони зареєстрували шлюбні відносини у Волочиському відділі РАЦС Хмельницької обл. Від спільного проживання з відповідачкою у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , який знаходиться на його утриманні. Шлюб між ним та відповідачкою було розірвано Волочиським районним судом Хмельницької обл. 8 листопада 2018 року. Причиною розірвання шлюбу стало те, що відповідачка нехтувала сімейними цінностями, зовсім не займалася вихованням сина, зраджувала його в подружньому житті, зловживала спиртними напоями. Це привело до того, що в сім`ї часто виникали безпричинні сварки, що негативно впливало на психічний стан сина. Після розірвання шлюбу відповідачка залишила сім`ю, виїхала в Закарпатську область, де на даний час і проживає.

Рішенням Волочиського районного суду від 15 серпня 2019 року визначено місце проживання сина ОСОБА_4 разом з ним в с. Соломна Волочиського р-ну. З відповідача стягнуто аліменти на його користь на утримання сина в розмірі 1500 грн. щомісячно до повноліття сина. Відповідачка аліменти не сплачує, ухиляється від їх сплати і заборгованість по їх сплаті станом на 16 грудня 2020 року становить 16069 грн.

Після розірвання шлюбу відповідачка не цікавиться навчанням сина, його станом здоров`я, нехтує вихованням сина, жодного разу не відвідувала школу, де навчається син, не спілкується з вчителями та вихователями, не відвідує батьківські збори. Він неодноразово звертався до комісії з питань захисту прав дітей райдержадміністрації, однак відповідачка висновків для себе не зробила, не забезпечує сина належним доглядом та вихованням, аліменти на сина не сплачує. Вона жодного разу не купила сину саме необхідне: одежу, продукти харчування, шкільні приладдя.

Син став для неї зайвою обузою. Вона жодного разу не привітала його з святами, днем народження. Турботу про виховання сина він взяв на себе. Він купує сину все необхідне, забезпечує сина належним доглядом і вихованням. Він проживає у власному будинку з своєю матір`ю та сином. Син має свою кімнату для сну та відпочинку. Шкідливих звичок не має, спиртними напоями не зловживає, працює та має стабільний заробіток характеристика з місця проживання позитивна, велике присадибне господарство, здає в оренду свою земельну частку (пай) що дає йому додаткові кошти. Син забезпечений всім необхідним для розвитку і відпочинку. Він не заперечує і не заперечував щоб відповідачка зустрічалася з сином в будь-які дні. Однак вона нехтує своїми правами. З цього приводу вона до суду не зверталася, хоча це питання можна рішити і мирно.

У своєму позові позивач покликаючись на вищевикладені обставини, просить суд , позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав , просить їх задоволити .

Відповідачу направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами та було запропоновано подати відзив.

На виконання ухвали відповідачем було подано відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач вказує , що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 . У шлюбі у них народився ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 08 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з батьком. Позивачка бажає забрати сина в м.Хуст, але батько перешкоджає стрічам з сином, безпідставно забороняє спілкуватися, до того ж заявляючи, що відповідач нехтує вихованням сина, не відвідує школу, батьківські збори тощо. На даний час дитина проживає разом з батьком в Хмельницькій області , що об`єктивно ускладнює спілкування з сином.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 категорично заперечила проти задоволення позову . Суду ствердила, що під час фактичних шлюбних відносин і після укладення шлюбу вона проживала з позивачем в будинку позивача з його мамою. Оскільки між мамою позивача і нею часто виникали сварки, вони вирішили проживати окремо і перейшли проживати у інший будинок, який разом виплачували. Після сварки з позивачем вона забрала сина і поїхала додому в м. Хуст, де влаштувала сина у школу. Коли вона проживала з дитиною в м. Хуст позивач подав заяву про розлучення і переоформив будинок , в якому вони проживали та який виплачували на себе . На різдвяні канікули їй передзвонив позивач і попросив привезти сина на свята, вона погодилась і привезла сина до батька. Декілька днів син проживав разом з батьком , а вона жила в куми. Коли прийшов час забирати дитину вона прийшла до позивача, однак позивач категорично відмовився віддавати сина. Вони викликала працівників поліції, які приїхавши сказали, що батько як і мати мають рівні права , а тому вони не можуть примусово вилучити сина . Вона постійно спілкується з дитиною по телефону.

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_6 суду ствердила, що відповідач вже три роки не цікавиться сином не приїжджає до нього та не присилає подарунки.

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_7 суду ствердила, що відповідач залишила дитину. Дитина їй казала, що мама йому не телефонує і не сплачує аліменти . Вона відповідача в селі не бачила три роки.

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_8 суду ствердила, що відповідач не піклується дитиною, не надає допомогу на її утримання , не вітає з днем народження.

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_9 суду ствердила, що після припинення відносин син ОСОБА_4 проживав разом з відповідачем в м. Хуст. Одного дня зателефонував позивач і попросив привезти сина. Вона говорила відповідачу нехай батько приїде , якщо бажає, однак відповідач вирішила поїхати сама. Через деякий час відповідач телефонувала їй і повідомила, що позивач відібрав від неї дитину і не хоче повертати, а також, що вона викликала поліцію по цьому факту. Вона сильно плакала і казала , що позивач навіть не дає можливість побачитися з сином. Вона була неодноразово свідком того, як відповідач спілкується з дитиною, однак лише по телефону.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2011 року та 10 січня 2012 року сторони зареєстрували шлюб.

За час спільного проживання у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , який на даний час проживає разом з позивачем.

Відповідно до рішення Волочиського районного судуХмельницької області 8 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Волочиського районного суду від 15 серпня 2019 року визначено місце проживання сина ОСОБА_4 разом з позивачем, а з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина в розмірі 1500 грн. щомісячно до повноліття сина.

Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів.

Позивач ОСОБА_1 ставить вимоги до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ч.1 п.2 ст. 164 СК України.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до роз`яснень викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі по тексту Постанова Пленуму), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно п.16 вказаної Постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що відповідач систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина.

Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні сина.

При цьому, сама по собі заборгованість відповідача зі сплати аліментів не є достатньою підставою для застосування такої крайньої міри, як позбавлення батьківський прав.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналогічні положення зазначено і в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

З урахуванням усталеної практики Суду, стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень.

Відповідно до ч.ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно висновку органу опіки і піклування Драгівської сілької ради Хустського району № 702 від 21.12.2021р. визнано не доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.144-145)

За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Суд звертає увагу, що позивачем до суду не подано жодного доказу та суду не доведено, що відповідач через свою винну поведінку та свідомого нехтування своїми обов`язками, злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, у зв`язку з чим він звернувся за захистом свого права до суду.

Суд зазначає, що рішення про задоволення позову може бути прийняте лише за умови його правомірності, обґрунтованості та доведеності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Рішення суду повинно ґрунтуватись на доказах, досліджених при розгляді справи, а не на припущеннях, які на думку осіб, що беруть участь у справі доводять пред`явлені вимоги

Керуючись ст.ст. 12,13, 81,141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст. ст. 164, 165, Сімейного кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа орган опіки і піклування Драгівської територіальної громади про позбавлення батьківських прав - відмовити .

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 5 січня 2022 р.

Суддя Хустського

районного суду: Орос Я.В.