ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 749/192/20

Головуючий у першій інстанції - Шаповал З. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/255/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Мамонової О.Є., Харечко Л.К.

із секретарем судового засідання Поклад Д.В.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна,

місце ухвалення судового рішення - м. Сновськ Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення - 17 листопада 2020 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу її із ОСОБА_2 з 07.11.2002 року по день звернення до суду; визнати спільною сумісною власністю житловий будинок АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку.

В обґрунтування позовних вимог посилалась, що з 07.11. 2002 року по жовтень 2019 року вона проживала разом з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вони мали спільні права і обов`язки, спільний побут та спільний сімейний бюджет. Проживаючи однією сім`єю як чоловік та дружина, упродовж семи років орендували житло по АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 , а потім цей будинок вирішили купити у ОСОБА_3

08.11.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 і у купленому будинку відповідач був зареєстрований 12 грудня 2007 року, а позивачка зареєстрована (прописана) 03 грудня 2014 року, що підтверджується записами в домовій книзі.

Встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу необхідне їй для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання з відповідачем, оскільки відповідач не визнає її право на спірний будинок та на інше майно. Добровільно поділити спільно нажите майно ОСОБА_2 не бажає, тому вона вимушена звернутись до суду за захистом свого права на майно, придбане під час спільного проживання за кошти спільного сімейного бюджету.

Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на не повне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що всупереч приписам ч. 3 ст. 89 ЦПК України судом взято до уваги лише пояснення свідків з боку відповідача, які покладені в основу рішення.

Зазначає, що суд першої інстанції не критично віднісся до показань свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які перебувають у родинних відносинах з відповідачем та зацікавлені у вирішенні справи на його користь. Їх показання підтверджують лише факт наявності у відповідача спадкового майна, яке було реалізовано, та намір придбати власний будинок, а не висловлюють оцінку відносин між позивачем та відповідачем у справі.

Проте, судом не взято до показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які є сусідами сторін у справі та підтвердили, що між ними були подружні відносини, притаманні подружжю, утримували велике підсобне господарство, оброблялась земельна ділянка. В судовому засіданні відповідач визнавав існування спільного бюджету у 2002 році. Судом проігноровано, що спірний житловий будинок з 2014 року є єдиним жилом позивачки.

Стверджує, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження розміру отриманого за кордоном його заробітку та вважає, що їх доходи були рівноцінними та забезпечували їм необхідні потреби, ремонт будинку та придбання побутової техніки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Савоста І.М. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2020 року - без змін. Вказує, що факт проживання сторін однією сім`єю з 07 листопада 2002 року і по день звернення до суду не підтверджений достовірними та достатніми доказами. Факт придбання будинку за спільні кошти внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків ОСОБА_1 також не доведений.

У відповіді на візив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається, що відповідачем не доведено самостійне за його власні кошти придбання спірного житлового будинку. Наголошує що відповідачем не надано доказів на підтвердження передачі грошових коштів свідку ОСОБА_5 на зберігання, зокрема розписка чи нотаріально посвідчений документ.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт її спільного проживання з відповідачем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Не доведено, що нерухоме майно придбане внаслідок спільної праці сторін по справі, їх спільних або індивідуальних трудових зусиль, внаслідок яких вони отримали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спірного домоволодіння, ведення ними спільного господарства, побуту та спільного бюджету та відсутні докази наявності між ними письмової угоди з майнових чи інших питань.

За висновком суду, позивачем не доведено факту її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по жовтень 2019 року. Спірне майно було придбано відповідачем, а позивачем не доведено, що ця нерухомість була придбана в результаті її та відповідача спільної праці та за спільні грошові кошти, тому спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності сторін й не підлягає поділу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до частин другої, четвертої ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, про що свідчать положення ст.74 СК України.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд України у постанові від 25.12.2013 у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту, доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема. докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільні витрати, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Згідно пункту 1 Розділу VII Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним Кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

08.11.2007 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_10 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони укладений договір купівлі-продажу будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зобов`язався оплатити його вартість за ціною та на умовах, встановлених у договорі купівлі-продажу (а.с.44-45).

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів від 08.11.2007 року відчужувачами спірного майна зазначеніц ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , а набувачем майна - ОСОБА_2 (а.с.48).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17000640 від 11.12.2007 року убачається, що будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с.47).

Довідкою-характеристикою об`єкту нерухомого майна № 25 від 10.03.2020 року підтверджується, що право власності на спірне майно за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.46).

Відповідно до витягу з домової книги у будинку АДРЕСА_1 ) відповідач ОСОБА_2 зареєстрований з 12.12.2007 року, а позивач ОСОБА_1 - з 03.12.2014 року (а.с.8-9).

З довідки виконавчого комітету Сновської міської ради від 13.03.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 разом зі співмешканцем ОСОБА_2 (а.с.12).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на положення ст. ст. 15, 16, 368 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 69, 74 СК України та вважає, що оскільки вони з відповідачем ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, тому спірний будинок є їх спільною сумісною власністю і підлягає поділу.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним суд враховує, що позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б безсумнівно підтвердили спільне проживання з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та на підтвердження придбання спірного будинку за спільні кошти сімейного бюджету.

Посилання ОСОБА_1 на грошове утримання відповідача протягом певного періоду, придбання побутової техніки, утримання підсобного господарства, витрачання коштів на ремонт будинку не доводять факту ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не свідчать про існування між сторонами протягом вказаного періоду часу усталених відносин, притаманних подружжю, оскільки ці аргументи не є безсумнівними як такі, що не підтверджені належними і допустимими документальними доказами.

Наявність у справі трудової книжки позивача та твердження про отримання стабільного доходу самі по собі підтверджують лише наявність доходу та його розмір, проте не підтверджують, що належні ОСОБА_1 кошти були джерелом придбання спірного житлового будинку.

На спростування тверджень відповідача ОСОБА_2 про те, що спірний будинок придбаний ним за його особисті кошти, позивачем не надано належних і допустимих документальних доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем не надано суду першої інстанцїї і не представлено апеляційному суду належних і документальних доказів, які безсумнівно підтвердили її особисту участь у придбанні спірного майна, оскільки з наявних в матеріалах справи документів не вбачається, що ОСОБА_1 придбавала або є власником спірного майна.

Враховуючи, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, посилання апелянта на те, що суд першої інстанці не прийняв до уваги показань свідків є необґрунтованим, зважаючи, що показання свідків є суперечливими та не узгоджуються між собою, а також не містять об`єктивної і безспірної інформації про обставини життя та побуту сторін по справі.

Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 року у справі №129/2115/15-ц визначив, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для застосування положень, передбачених статтею 74 СК України.

Апеляційний суд враховує, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, витрат спільних коштів, придбання майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини під час апеляційного розгляду справи також встановлено не було.

Твердження ОСОБА_1 про те, що відповідач не спростував та не надав жодного доказу у підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог статті 81 ЦПК України тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції визначився правильно з характером спірних правовідносин і встановив обставини справи та, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: