Номер провадження: 22-ц/813/1638/21
Номер справи місцевого суду: 509/2468/13-ц
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 березня 2020 року по справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяни Сергіївни про примусове проникнення до житла, -

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2020 року приватний виконавець Одеської області Шевченко Т.С. звернулась до суду із поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , з метою опису та арешту майна боржника в межах виконавчого провадження АСВП 59842704 з примусового виконання виконавчого листа №509/2468/13-ц.

В обґрунтування подання зазначено, що на виконання приватного виконавця Одеської області Шевченко Т.С. перебуває виконавче провадження з примусового виконання зведеного виконавчого провадження АСВП 59842704 з примусового виконання виконавчого листа №509/2468/13-ц від 17.10.2014р. виданого Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на загальну суму 178 163,46 гривень солідарно.

Постановою приватного виконавця Одеської області Шевченко Т.С. від 26 липня 2019 року відкрито виконавчі провадження №59655613, №59655649 з виконання виконавчого листа №509/2468/13-ц, копію якого направлені стягувачу та боржнику для відома та виконання. У зв`язку із невиконанням боржником судового рішення, приватним виконавцем розпочато заходи примусового виконання.

Виходом приватного виконавця за місцем фактичного проживання боржника ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що 27.08.2019р. та 23.01.2020р. двері ніхто не відчинив, про що складено відповідні акти.

Відповідно до інформації отриманої з МВС рухомого майна за боржником не зареєстровано. Згідно відповідей ДФС та ПФУ будь яких доходів, на які можна було б звернути стягнення в порядку передбаченому ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» не виявлено.

В процесі примусового виконання рішення суду, приватним виконавцем направлено вимогу про надання доступу до квартири АДРЕСА_3 , та арешту майна, що належить ОСОБА_3 на праві власності. У вимозі було зазначено про дату, час опису та арешту майна, однак боржник не надав доступу до майна про що складено, відповідні акти. У зв`язку із викладеним приватний виконавець Одеської області Шевченко Т.С. звернулась до суду із поданням про примусове проникнення до вищезазначеного житла боржника ОСОБА_3 ..

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 березня 2020 року надано дозвіл приватному виконавцю Одеської області Шевченко Т.С. на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , з метою опису та арешту майна боржника в межах виконавчого провадження АСВП 59842704 з примусового виконання виконавчого листа №509/2468/13-ц.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 березня 2020 року та відмовити приватному виконавцю Одеської області Шевченко Т.С. в задоволенні подання про примусове проникнення до житла, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 не з`явився, але про розгляд справи він сповіщався належним чином та завчасно.

24 березня 2021 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки ОСОБА_3 хворіє на COVID-19. Однак, розглянувши клопотання, колегія суддів дійшла до висновку про залишення вказаного клопотання без задоволення, оскільки на його підтвердження не надано жодних доказів.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Окрім того, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_3 ..

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та згідно п. 2 ч. 1 ст. 3, та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлено Законом України «Про виконавче провадження».

За статями 1-2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження крім того, має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення.

Згідно зі ст. 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

Визначальним при розгляді подання виконавця про примусове проникнення до житла боржника є лише факт невиконання рішення та неможливість державного виконавця потрапити до жилого приміщення (земельної ділянки) боржника.

Законом передбачено, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 7 000 доларів США, що еквівалентно станом на 02.06.2014р. за офіційним курсом НБУ 83 142,95 гривень. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 8 000 доларів США, що еквівалентно станом на 02.06.2014р. за офіційним курсом НБУ 95 020,51 гривень.

02 червня 2014 року Овідіопольським районним судом Одеської області видано виконавчі листи за вищезазначеним рішенням суду (т. 4 а.с. 27).

Постановами приватного виконавця Одеської області Шевченко Т.С. від 26 липня 2019 року відкрито виконавчі провадження №59655613 та №59655649 з виконання виконавчого листа №509/2468/13-ц, боржник ОСОБА_3 (т. 4 а.с. 29-30).

19 серпня 2019 року приватним виконавцем Одеської області Шевченко Т.С. направлявся Виклик з вимогою до ОСОБА_3 з`явитись до виконавця 23.08.2019р. о 14.00 год., з метою сплати боргу за виконавчим листом №509/2468/13-ц. Однак, поштову кореспонденцію ОСОБА_3 не отримав, конверт повернувся на адресу виконавця з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання».

23 серпня 2019 року на адресу ОСОБА_3 направлялась Вимога приватного виконавця про надання доступу 27.08.2019р. о 09.00 год. до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться боржнику на праві власності, яка також повернулась на адресу виконавця з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання».

10 січня 2020 року приватний виконавець Одеської області Шевченко Т.С. вдруге направила Виклик з вимогою до ОСОБА_3 з`явитись до виконавця 23.01.2020р. о 07.00 год., з метою сплати боргу за виконавчим листом №509/2468/13-ц. Однак, поштову кореспонденцію ОСОБА_3 не отримав, конверт повернувся на адресу виконавця з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання».

Згідно Актів приватного виконавця Одеської області Шевченко Т.С., за місцем фактичного проживання боржника ОСОБА_3 : АДРЕСА_1 , 27 серпня 2019 року та 23 січня 2020 року двері ніхто не відчинив (т. 4 а.с. 33-36).

Задовольняючи подання приватного виконавця Одеської області Шевченко Т.С. на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_3 , з метою опису та арешту майна боржника в межах виконавчого провадження АСВП 59842704 з примусового виконання виконавчого листа №509/2468/13-ц, суд першої інстанції виходив із того, що виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення суду без примусового проникнення до майна, проте це не дало результатів. Крім того, встановлено, що боржник належно не виконує своїх обвозів та ухиляється від виконання рішення суду.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки він є законним, обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги, відносно того, що Конституцією України та нормами міжнародних актів передбачений принцип недоторканості житла, проникнення до житла є крайньою мірою з усіх заходів, що можуть бути застосовані для примусового виконання рішення суду, а в даному випадку приватним виконавцем не вжито достатніх заходів для безперешкодного входження до житла боржника без примусового проникнення, за наступних підстав.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Підставою для такого проникнення є порушення боржником у виконавчому провадженні обов`язків, встановлених статтею 19 Закону «Про виконавче провадження», які свідчать про ухилення особи від виконання рішення суду.

До таких обов`язків, зокрема, відноситься обов`язок утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщення і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Апеляційний суд також звертає увагу, що згідно з частиною першою статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», а також згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою ЄСПЛ виконання судового рішення є завершальною частиною судового процесу та невід`ємною складовою гарантованого державою права на справедливий суд.

За змістом частин другої, третьої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення віднесено до основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2004р. у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції»).

Таким чином, важливою обставиною при розгляді подання виконавця про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є встановлення факту невиконання рішення суду та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту майна боржника, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Матеріалами справи встановлено, що боржник ОСОБА_3 в добровільному порядку не виконує рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2014 року, яке набрало законної сили ще 06 жовтня 2014 року, що суперечить нормам ст. 129-1 Конституції України.

Таким чином, ОСОБА_3 протягом шести років добровільно не виконує рішення суду про стягнення заборгованості на загальну суму 178 163,46 гривень, разом з цим будучи достовірно обізнаним про наявність виконавчого провадження відносно нього жодного разу не з`явився на виклики приватного виконавця, та не з`являється за місцем виконання виконавчих дій, що свідчить про вчинення зі сторони боржника дій, які ускладнюють виконання рішення суду, що тягне за собою порушення строків його виконання, а також порушує вимоги законодавства щодо обов`язковості та остаточності судових рішень.

Отже, встановивши факт невиконання боржником ОСОБА_3 тривалого невиконання рішення суду, а також те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив подання приватного виконавця, надавши йому дозвіл на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , з метою опису та арешту майна боржника в межах виконавчого провадження АСВП 59842704 з примусового виконання виконавчого листа №509/2468/13-ц.

Апеляційний суд вважає, порушення права ОСОБА_3 на недоторканність житла, в даному випадку, здійснено судом згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснюється в інтересах дотримання прав та свобод стягувача, рішення на користь якого не виконується протягом значного періоду часу, що порушує права стягувача.

Твердження в апеляційній скарзі, відносно того, що приватний виконавець Одеської області Шевченко Т.С. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження в порушення вимог ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», не заслуговують на увагу, оскільки зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження не є предметом апеляційного розгляді.

Крім того, згідно вимог ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», сторони мають право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Однак матеріали справи не містять жодних доказів звернення ОСОБА_3 зі скаргою на будь які рішення, дії чи бездіяльність приватний виконавець Одеської області Шевченко Т.С..

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 31 березня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік