н/п 2/490/2104/2021 Справа № 490/5426/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
05 квітня 2021 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Гуденко О.А.
при секретарі Дудник Г.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
В серпні 2020 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до відповідачів , в якому просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 особами такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог посилаються на те, що вона є власником 2/3 частин у праві власності на цілий житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 . Власником 1/3 частини спірного майна був ОСОБА_6 (батько позивача). ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини спірного майна. Після його смерті були спадкоємці першої черги є його донька ОСОБА_1 , донька ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_7 та його мати ОСОБА_8 . У встановлений законодавством строк із заявами про прийняття спадщини до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори звернулися позивач, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_5 . ОСОБА_7 відмовилася від своєї частки у спадщині після померлого чоловіка на користь позивач та третьої особи в рівних частках. Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 ні ким із спадкоємців не отримувалося. ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_8 . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді ѕ частин у праві власності на вищезазначений житловий будинок. Підстава виникнення права власності спадкодавця ОСОБА_8 на 2/3 частини зазначеного будинку - свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.07.1990р., яке видано Четвертою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 1041. Право власності ОСОБА_8 на 2/3 частини у праві власності вказаного житлового будинку зареєстровано у КП ММБТІ відповідно до діючого на тій час законодавства. На 1/12 частину у праві власності на спадкове майно ОСОБА_8 правовстановлюючий документ за життя не отримувала. У встановлений законодавством строк до приватного нотаріуса ММНО Середа О.О. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_8 звернувся ОСОБА_9 - син спадкодавця, рідний дядько по лінії батька позивача та третьої особи. Позивач до нотаріуса не зверталася, але на час відкриття спадщини постійно мешкала разом зі спадкодавцем однією сім`ю за адресою спадкового майна. Таким чином, у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, позивач прийняла спадщину у вигляді 1/12 частини у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 після смерті бабці по лінії батька ОСОБА_8 . На теперішній час позивач визнає за собою право власності у порядку спадкування за законом на зазначену спадщину у судовому порядку. 29.09.2016 року ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_8 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано ОСОБА_10 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округа, реєстр. № 1348. Право власності ОСОБА_9 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 26.12.2016 року ОСОБА_9 подарував позивачу 2/3 частини у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 .Таким чином, на час подачі позову позивачу належить 21/24 частини у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 . 3/24 частини у праві власності на зазначений будинок належать ОСОБА_5 у порядку спадкування за законом. Відповідачі зареєстровані у вище вказаному житловому будинку, проте з 2009 року не мешкають ньому, особистих речей відповідачів у зазначеному житловому будинку не має. Всі комунальні послуги та витрати пов`язані з використанням вищевказаного житла сплачує позивач.
Представник позивача -адвокат Сидоренко Т.В. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом повторно через оголошення на офіційному сайті суду.
Третя особа надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає.
Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.
Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши доводи позову, вислухавши пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Як підтверджується матеріалами справи, 1/3 частина у праві власності на цілий житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 ) належав на праві власності ОСОБА_6 (батько позивача та відповідача) - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.07.1990р., яке видано Четвертою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 1044.
ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Миколаєві помер ОСОБА_6 .
Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 .
Після його смерті спадкоємцями першої черги були його доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ОСОБА_7 (дружина спадкодавця, мати позивача та відповідача), ОСОБА_8 (мати спадкодавця, бабця позивача та відповідача по лінії батька).
У встановлений законодавством строк із заявами про прийняття спадщини до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори звернулися: ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_5 . Сама ОСОБА_7 відмовилася від своєї частки у спадщині після померлого чоловіка на користь своїх доньок в рівних частках.
Згідно матеріалів спадкової справи № 607/2009 інші спадкоємці відсутні, свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 ніким із спадкоємців не отримувалося.
ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Миколаєві померла ОСОБА_8 .
Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді ѕ частин у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 .
Підстава виникнення права власності спадкодавця ОСОБА_8 на 2/3 частини зазначеного будинку - свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.07.1990р., яке видано Четвертою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 1041.
На 1/12 частину у праві власності на спадкове майно ОСОБА_8 правовстановлюючий документ за життя не отримувала.
У встановлений законом шестимісячний строк до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округа Середа О.О. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_8 звернувся ОСОБА_9 - син спадкодавця, рідний дядько по лінії батька сторін по справі.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 5/2016, позивачка до нотаріуса не зверталася, але на час відкриття спадщини постійно мешкала разом зі спадкодавцем однією сім`ю за адресою спадкового майна - що підтверджується матеріалами справи та показами свідків , допитаних в судовому засіданні, та визнано даний факт відповідачкою за первісним позовом.
Таким чином, у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, позивач прийняла спадщину у вигляді 1/12 частини у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 після смерті бабці по лінії батька ОСОБА_8 .
29.09.2016 року ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини у праві власності на вказаний житловий будинок після смерті матері ОСОБА_8 , право власності ОСОБА_9 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
26.12.2016 року ОСОБА_9 за нотаріально посвідченим Договром дарування подарував ОСОБА_1 2/3 частини у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 . Право власності позивача на 2/3 частини у праві власності вказаного житлового будинку із відповідною частиною господарських та побутових споруд зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності - 18288199).
ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12 частину у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 після смерті бабці ОСОБА_8 не отримувала.
В ліпні 2020 року ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 звернулися до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявами видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька ОСОБА_6 на 3/24 частини кожній у праві власності на спадкове майно, але постановою від 06.08.2020 року їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено, оскільки у позивачів відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно (в наявності тільки його копія), у свідоцтві про право на спадщину за законом від 14.07.1990 року помилково зазначено прізвище їх батька як « ОСОБА_11 » замість « ОСОБА_12 ».
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.12.2020 року встановлено факт належності правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.07.1990 року, яке видано Четвертою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 1044 ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , 1987 року народження разом з ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 на час відкриття спадщини, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_5 . Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на 3/24 частини у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на 1/12 частину у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 після смерті бабці по лінії батька ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Визнано за ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування за законом на 3/24 частини у праві власності на житловий будинок із відповідною частиною господарських та побутових споруд АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Факт непроживання відповідачів в АДРЕСА_1 , починаючи з 2009 р. підтверджується поясненнями у судовому засіданні свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які є безпосередніми сусідами сторін.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У випадку порушення його прав, не пов`язаного з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні (ст.391 ЦК України).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в справі №688/63/15-ц, у справі №6-709цс16 положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин в будь-який час.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Як вбачається з обставин справи, відповідачі не є та не були членами сім`ї ні колишнього власника житла, ні теперішнього власника.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в рівних частинах на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 2,12,13,79-81,141, 259-265,273,280,284 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі по 280 грн. 27 коп. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду .

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гуденко О.А.