Постанова

Іменем України

30 березня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1908/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва

від 08 грудня 2020 року

в складі судді Остапчук Т.В.

у цивільній справі №757/13521/20-ц Печерського районного суду м. Києва

за заявою ОСОБА_1

про встановлення факту, що має юридичне значення,

заінтересовані особи: Міністерство юстиції України, ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив встановити факт надходження до реєстратора Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15.

В обґрунтування заяви посилався на те що наказом Генерального прокурора України №210к від 23.03.2015 його звільнено з посади прокурора Приморського району м. Одеси Одеської області ,у зв`язку з припиненням трудового договору, відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України, тобто звільнення відбулось з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".

Наказ про звільнення був оскаржений до суду. За результатами розгляду справи, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.03.2015 №210к про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора Приморського району м. Одеси у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Приморського району м. Одеси та стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.03.2015 по 18.04.2018 у розмірі 294 679 грн.

Постановою Верховного Суду від 12.08.2020 абзац шостий резолютивної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 року змінено: замість вислову «середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.03.2015 по 18.04.2018 у розмірі 294 679 грн» вказано «середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2015 року по 18 квітня 2018 року у розмірі 293 913 грн 60 коп. У решті постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018р. залишено без змін.

Вказав, що саме 24.08.2018 є датою коли Міністерство юстиції України, як держатель та реєстратор Реєстру, отримало постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15, що мало стати наслідком виключення відомостей щодо ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади".

Зазначив, що метою звернення до суду із даною заявою є підтвердження наявності об`єктивно безспірного факту, що має значення для охорони його прав та інтересів особи, створення умов здійснення ним особистих немайнових прав, а також підтвердження наявності неоспорюваних прав.

Вважав, що встановлення факту надходження до реєстратора Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15 сприятиме реальному захисту його особистих немайнових прав, зокрема, права на працю, права брати участь в управлінні державними справами, користуватись рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; права на недоторканність особистого життя, права на повагу до гідності та честі, в реалізації якого він був обмежений внаслідок застосування до нього обмежень, встановлених Законом України "Про очищення влади".

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, заявник, діючи через свого представника ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що при розгляді справи судом не враховано норми ЦПК України, якими визначено порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та практику Європейського суду з прав людини, що стосується спорів про відповідальність держави за виконання остаточних рішень суду.

Зазначив, що факт подання Міністерством юстиції України касаційної скарги на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 підтверджує обізнаність Міністерства юстиції України про прийняття такої постанови, набрання нею законної сили, а відтак і обов`язкового виконання. Крім того, факт отримання Міністерством юстиції України копії постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 підтверджується листом П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020, зі змісту якого вбачається, що представник Міністерства юстиції України - Коваленко А.А. 24.04.2018 отримав постанову суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15.

Вважав, що за таких обставин, Міністерство юстиції України, яке 24.04.2018 отримало рішення суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15, згідно вимог ст. Закону України "Про очищення влади", як держатель та реєстратор Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", повинен був здійснити дії про виключення ОСОБА_1 з даного Реєстру.

Також вважав, що правовідносини, які між ним, як особою, щодо якої містяться відомості у Реєстрі, та Міністерством юстиції України, як держателем і реєстратором Реєстру, не є спором про право щодо наявності вказаних відомостей у Реєстрі, а ґрунтуються виключно на запереченні Міністерства юстиції України факту отримання судового рішення від 18.04.2018.

Додав, що встановлення факту надходження до Міністерства юстиції України постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 сприятиме реальному захисту його немайнових прав, зокрема права на працю, права на брати участь в управлінні державними справами, користуватися рівним правом доступу до державної служби.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилався на обставини, які зазначено в заяві.

За наведених обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2020 та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, Міністерство юстиції України (далі - Мін`юст) подало відзив, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Представник заявника - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник заінтересованої особи Міністерства юстиції України - Козиренко С.П. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заінтересована особа - ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності заінтересованої особи ОСОБА_2 .

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Генерального прокурора України №210к від 23.03.2015 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Приморського району м. Одеси у зв`язку з припиненням трудового договору, відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України, тобто звільнення відбулось з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади". Даний наказ про звільнення був оскаржений ОСОБА_1 до суду.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі №815/2163/15 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року скасовано та ухвалено по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.03.2015 №210к про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора Приморського району м. Одеси, у зв`язку з припиненням трудового договору, відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Приморського району м. Одеси та стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.03.2015 по 18.04.2018 у розмірі 294 679грн.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 22.05.2018 відкрито касаційне провадження за скаргою Міністерства юстиції України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 року та відмовлено Міністерству юстиції України у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови суду апеляційної інстанції.

Постановою КАС Верховного Суду від 12.08.2020 абзац шостий резолютивної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 змінено та замість вислову «середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.03.2015 по 18.04.2018 у розмірі 294 679 грн» вказано «середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2015 по 18 квітня 2018 у розмірі 293 913 грн 60 коп. У решті постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15 залишено без змін.

Звертаючись до суду із заявою, заявник посилався на те, що встановлення факту надходження до реєстратора Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15 є необхідним для здійснення Мін'юстом дій по виключенню із Реєстру відомостей відносно ОСОБА_1 . Зазначив також, що обставини отримання Мін'юстом судового рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 підтверджується фактом подання касаційної скарги на це судове рішення, а також листом П'ятого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020, за змістом якого представник Мін'юсту - Коваленко А.А. 24.04.2018 отримав постанову від 18.04.2018 у справі №815/2163/15.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Міністерства юстиції України Козиренко С.П. визнав, що представником Мін`юсту в 2018 році було отримано копію постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018.

Законодавцем визначено, що відповідальним державним органом, який уповноважений та відповідальний за формування та ведення Реєстру є Міністерство юстиції України.

З наведеного слідує, що судове рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018, яким визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на посаді прокурора Приморського району м. Одеси, отримано в 2018 році держателем Реєстру - Міністерством юстиції України.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що відповідно до абзаців 1, 2 частини 1 статті 7 ЗУ "Про очищення влади", відомості про осіб щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України; Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.

Пунктом 2 Розділу І зазначеного вище Положення передбачено, що реєстр - це електронна база даних, яка містить відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Головним і визначальним є наступне: внесення відомостей про особу до вказаного Реєстру є наслідком, а причиною є встановлення заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 вказаного Закону.

Нормативні положення, що стосуються Реєстру, деталізовані у Положенні про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2014 №1704/5, зареєстрованим 16.10.2014 року за № 1280/26057.

Дане Положення набрало чинності 17.10.2014 року. Поряд з цим, Положення про Реєстр зазнавали неодноразових змін у період з 2014 року по 2020 рік. Такі зміни вносились тричі на підставі Наказів Мін`юсту: 1) №1059/5 від 25.06.2015 - набрання чинності 03.07.2015 оку; 2) №942/5 від 25.03.2019 - набрання чинності 12.04.2019; 3) №2454/5 від 17.07.2020 - набрання чинності 31.07.2020.

У контексті конкретних обставин справи і вимог заяви про встановлення факту надходження до реєстратора Реєстру постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15, з урахування дати отримання Міністерством юстиції України зазначеного судового рішення, а саме 24.04.2018, необхідно врахувати динаміку зміни змісту Положення з розкриттям змісту його норм у редакції станом на 2018 рік.

Зокрема, в період з 03.07.2015 по 11.04.2019 включно - діяли норми Положення, які визначали: Держатель Реєстру - Міністерство юстиції України (пункт 4 Розділу І); Реєстраторами Реєстру є: Держатель через Департамент кадрової роботи та державної служби, який вносить або вилучає відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» (абз. 1, 2, п. 8 Розділу І); підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якоїзастосовано заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", є надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену Законом України "Про очищення влади" перевірку обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», відповідного судового рішення, а також випадки, визначені законом (пункт 5 Розділу II).

Отже, на момент надходження до Міністерства юстиції України в 2018 році судового рішення - постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15, що визнано представником Мін`юсту в судовому засіданні апеляційної інстанції, за приписами Закону України "Про очищення влади" та Положення про Єдиний державний реєстр осіб, сам факт надходження судового рішення повинен був стати наслідком виключення відомостей щодо ОСОБА_1 з Реєстру.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає обґрунтованими.

Разом з тим, факт доведення отримання Мін`юстом постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15 не є підставою для задоволення заяви, з огляду на таке.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 2 ст. 293 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною першою статті 315 ЦПК України регламентовано розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це можуть бути справи про встановлення фактів: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Законодавцем визначено, що встановлення факту, що має юридичне значення, є необхідним, якщо заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що встановлення факту, що має юридичне значення, здійснюється у випадку коли підтвердити такий факт письмовими документами неможливо.

Як вже зазначалось вище, факт надходження до Мін'юсту постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15 підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Також, даний факт в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив представник Міністерства юстиції України Козиренко С.П.

Дійсно, згідно листа П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.11.20120 №2.3-03/О-192/40218/20, надісланого представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на адвокатський запит, копію постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15 отримано наручно представником за довіреністю Міністерства юстиції України Коваленко А.А. 24.04.2018 (а.с. 103).

Отже, в матеріалах справи наявні належні письмові докази, які підтверджують факт надходження до Міністерства юстиції України постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані заявником та врахувавши, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт надходження до Мін`юсту постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №815/2163/15, дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні правові підстави для задоволення заяви.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви.

Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно застосував норми матеріального права і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що заява не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай