Номер провадження: 22-ц/813/5224/21
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 , представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради і представника Одеська місцева прокуратура №3

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року (одноособово суддя Ільченко Н.А.) у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа: Одеська міська рада, Одеська місцева прокуратура №3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

25.06.2009 року ЖБК «Глибокожитлобуд» звернулось із позовом до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (далі-Департамент) про визнання права власності на нежиле приміщення горища площею 165,9 м2 по АДРЕСА_1 .

08.08.2012 року Департамент звернувся із позовом до ЖБК «Глибокожитлобуд», ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада (далі-ОМР) про: визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення горища, загальною площею 1651,9 м2 по АДРЕСА_1 , укладеного між ЖБК «Глибокожитлобуд» та ОСОБА_2 ; витребування у ОСОБА_2 вказаного приміщення горища на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР та Департаменту; усунення перешкод в користуванні приміщенням горища шляхом виселення ОСОБА_2 зі спірного приміщення горища.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.07.2017 року позов Департаменту задоволено частково. Суд: витребував нежитлове приміщення горища, загальною площею 1 651,9 м2 по АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Одеси в особі ОМР і Департаменту; виселив ОСОБА_2 з нежитлового приміщення горища, загальною площею 1 651,9 м2 по АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 16.07.2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.07.2017 року залишено без змін.

ОСОБА_1 , який не був стороною у справі, подав апеляційну скаргу на рішення суду від 12.07.2017 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:

Під час розгляду справи до участі у справі не залучені співвласники багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 . Судом вирішувалося питання стосовного приміщення горища багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , у рішенні суд використовував формулювання «нежитлове приміщення горища». Статтею ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» зазначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Офіційне тлумачення цих положень зробив Конституційний Суд у рішенні від 2 березня 2004 року №-4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), де зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (пункт 1.1).

Із судового рішення вбачається, що судом вирішувалося питання стосовно нежитлового приміщення горища, яке відповідно до ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначається допоміжним приміщенням, що у свою чергу свідчить про не встановлення судом дійсного правового статусу спірного майна і може свідчити про те, що судом першої інстанції було допущено порушення інтересів та прав співвласників під час вирішення справи.

КП «ЖСК «Фонтанський» листом № 01-08/641 від 07.05.2020 року повідомив, що «по приміщенню горища проходить система центрального опалення будинку та система електропостачання будинку, до приміщення горища є один вхід з лівоворотнього флігелю, на даний час фахівці не мають доступ до горищного приміщення за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування системи електропостачання та опалення будинку, у зв`язку із демонтажем сходового маршу». На даний час забезпечення нормального функціонування вказаних систем є неможливим, а у випадку аварії на такому обладнанні доступу у фахівців до нього не буде, що фактично робить приміщення, які знаходяться у будинку по АДРЕСА_1 небезпечними для проживання та ставить під загрозу життя мешканців. Відповідно до інформації отриманої з листа Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини № 01-28/42 вих від 08.05.2020 року будинок на розі вулиць мала АДРЕСА_2 є об`єктом культурної спадщини (рішенням Одеського облвиконкому № 580 від 27.12.1991 року прийнятий під охорону держави, як пам`ятка архітектури та містобудування, а наказом Міністерства культури і туризму України від 20.06.2008 № 728/0/16-08, будинок занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення, охоронний номер 473-Од). Згідно відомостей отриманих від Департаменту державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області (лист № 1015-05/1-2569 від 06.05.2020 року) дозвіл на виконання будівельних робіт за вказаною адресою не видавався.

Суд першої інстанції на обґрунтування того, що ОМР є власником спірного майна посилається лише на рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 №226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», відповідно до якого у комунальну власність територіальної громади м. Одеси переданий житловий і нежитловий фонд місцевих рад, розташований у територіальних межах міста, проте з невідомих підстав суд робить висновок про те, що і приміщення горища за адресою АДРЕСА_1 було передано у комунальну власність. Документальні підтвердження про включення саме приміщення горища загальною площею 1651, 9 м2, що знаходиться у АДРЕСА_1 , до переліку такого майна відсутні.

Із судового рішення вбачається, що ЖБК «Глибокожитлобуд» отримав право власності на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2009 року у справі № 2-9604/09, отже суду не надані докази того, що ОМР є власником вказаного приміщення.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Вказана позиція також сформульована у постанові Великої Палати Верховного суду у справі № №522/7636/14-ц від 15.05.2019 року.

Відзив представника Департаменту зазначає:

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного манна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів. На виконання зазначеної постанови, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного манна між власністю обласної ради, обласною підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів. Судами касаційних інстанцій вже встановлювався факт того, що весь житловий та нежитловий фонд в межах м. Одеси, за виключенням державної власності, колективної власності та особистої власності перейшов до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

Обов`язковість державної реєстрації було встановлено з 01.01.2004 р. з дати набрання чинності нового ЦК України, однак відсутність реєстрації за власником на об`єкт нерухомості не позбавляє його права власності на такий об`єкт, адже на момент отримання права власності вимоги законодавства щодо реєстрації права власності були відсутні. З огляду на те, що вищевказані нормативно-правові документи, що стали підставою для виникнення права власності на нежитлове приміщення горища загальною площею 651,9 м2 по АДРЕСА_1 є чинними та ніким не скасовані, на теперішній час територіальна громада м. Одеси в особі ОМР є законним власником спірного майна.

Вказане нежитлове приміщення у 2006 році, за договором оренди було передано у строкове платне користування ЖБК «Глибокажитлобуд». Водночас, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2009 року було визнано за ЖБК «Глибокажитлобуд» право власності на спірне нежитлове приміщення. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.04.2012 року, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2009 року скасовано. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2012 року провадження по справі за позовом ЖБК «Глибокажитлобуд» до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання права власності було закрито. Тому ЖБК не було набуто право власності на спірне приміщення. Згідно отриманої з Єдиного державного реєстру фізичних та юридичних осіб підприємців, ЖБК «Глибокажитлобуд» є припиненим в результаті ліквідації за рішенням засновників, що не пов`язано з реорганізацією, тому, відповідно до ч. 7 ст. 205 ЦПК України провадження відносно ЖБК «Глибокажитлобуд» припинено. Так як 15.05.2010 р. між юридичною особою ЖБК «Глибокажитлобуд» та фізичною особою ОСОБА_2 був укладений договір-купівлі продажу і передано у власність спірне приміщення, позов про витребування майна пред`явлений до ОСОБА_2 . Оскільки ОМР не було надано жодної згоди на вибуття спірного об`єкту нежитлового фонду з комунальної власності територіальної громади м. Одеси, спірне майно передавалось в оренду з метою систематичного поповнення бюджету міста, вимоги щодо витребування майна у добросовісних набувачів є обґрунтованими та правомірними.

Оскільки спірне приміщення було предметом договору оренди та використовувалося з метою ведення господарської діяльності, таке приміщення не може вважатися допоміжним.

Нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду. С самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Підсобні приміщення багатоквартирного будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, комори, сміттсзбірні камери, горища, підвали, шахти тощо). Приміщення технічні - приміщення для розміщення обладнання теплових вузлів, бойлерних, електрощитових, венткамер, комутаторів, радіовузлів, машинних відділень ліфтів, холодильних установок тощо. Тобто, і законом і технічними нормами чітко розмежоване поняття статусу приміщення, що має вагоме значення при вирішенні питання щодо встановлення власника приміщень.

Відзив представника Одеської місцевої прокуратури № 3 зазначає:

Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь житловий і нежитловий фонд місцевих рад, розташований у територіальних межах міста, у тому числі житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до рішення Одеської міської ради від 27.06.2006 № 56-У «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси», єдиним органом, що здійснює управління комунальною власністю Одеської міської ради є Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Всі нежитлові приміщення житлових будинків, які прийняті у 1992 році і не призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, є власністю територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Доказів того, що мешканці будинку використовували спірне приміщення не надано і це свідчить про те, що зазначене приміщення мешканцями не експлуатувалося та не утримувалося. Крім того, спірне приміщення було предметом договору оренди та використовувалося з метою ведення господарської діяльності, про що не могло не бути відомо мешканцям будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче- огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Аналогічне визначення таких понять вбачається і у ДБН В.2.2-15-2005.

Законодавством чітко розмежоване поняття «допоміжних» та «нежитлових» приміщень, що має вагоме значення при вирішенні питання щодо встановлення власника приміщень. Спірне нежитлове приміщення не є приміщенням загального користування, а тому не може перебувати у спільній сумісній власності мешканців будинку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) дійшла наступного висновку. Законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі N 14-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. З наведених норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо). У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української PCP) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Питання правомірності належності спірного майна ОМР вже розглянуто судом апеляційної інстанції, висновок якого щодо цього питання викладений у постанові суду від 16.07.2019 року.

Доводи апелянта, що спірне приміщення є допоміжним, оскільки по ньому проходить система центрального опалення та електропостачання будинку, не слід брати до уваги оскільки багатоквартирні будинки запроектовані таким чином, що кожна квартира та нежитлове приміщення поєднані між собою шахтами, у яких проходять загальні системи водопостачання, каналізації, опалення, тощо, при цьому сам факт їх існування у кожній квартирі та відсутності відкритого для кожного доступу до них не передбачає право спільної сумісної власності на приміщення, які приватизовані та перебувають у приватній власності, у яких перебувають такі системи.

Письмові пояснення ОСОБА_1 на відзив Департаменту і представника Одеської місцевої прокуратури № 3 зазначає:

На підтвердження права власності на спірне майно Департамент посилається знову лише на рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 ро ку № 266- XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», проте вказаним рішенням та додатками до нього не встановлено, що саме приміщення горища загальною площею 1651,9 кв.м, яке знаходиться у АДРЕСА_1 перейшло у власність місцевої ради народних депутатів, а також відсутнє підтвердження того, що вказане приміщення є нежитловим приміщенням і тому автоматично включене до нежитлового фонду. Апелянт не заперечує проти виникнення прав власності територіальної громади на майно, що було передано у власність під час розмежування державної та комунальної власності у 1991 році і не оскаржує такі рішення. Однак, зважаючи на те, що у 1992 році була розпочата приватизація державного житлового фонду за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», яким у ст. 10 було передбачено, що «власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і пи ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають». тому під час прийняття рішення у вказаній справі врахуванню підлягає не тільки вищевказане рішення Одеської обласної ради народних депутатів, а й норми чинного законодавства. Починаючи з 1992 року, у випадку приватизації квартир у багатоквартирному будинку, який за результатами розмежування опинився у комунальній власності, допоміжні приміщення у такому будинку набувають статус спільного сумісного майна і власниками такого майна вже стають власники квартир у такому будинку, а не територіальна громада.

Зважаючи на те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав приміщення визначається як «нежитлове приміщення горища», а інших доказів функціонального призначення цього приміщення у матеріалах справи немає, вказана обставина залишається невстановленою судом, що робить неможливим встановлення дійсного власника такого приміщення. Оскільки суд не з`ясував, чи перебувало спірне приміщення у володінні, користуванні та розпорядженні Департаменту, а також не з`ясували правовий статус спірного приміщення, вказане не дозволяє вірно визначити, які норми чинного законодавства мають бути застосовані.

Щодо посилання Департаменту на те, що «судами касаційній інстанцій вже встановлювався факт того, що весь житловий та нежитловий фонд в межах міста Одеси, за виключенням державної власності, колективної власності та особистої власності перейшов до комунальної власності територіальної громади м. Одеси» із наведенням відповідної судової практики, то вказані рішення приймалися у справах за інших обставин та за участю інших сторін, крім того у деяких рішеннях суди вищих інстанцій також звертали увагу на те, що судами попередніх інстанцій не досліджувалося питання функціонального призначення спірних приміщень, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи. У даному випадку застосування ч. 4 ст. 82 ЦПК України, на яку посилається представник Департаменту, є неможливим, оскільки справа стосується інших обставин та інших сторін.

Департамент не наводить постанову Великої палати Верховного Суду у справі №522/7636/14-ц від 15.05.2019 р. про те, що від встановлення функціонального призначення приміщення (тобто визначення того чи є воно допоміжним чи нежитловим) залежить те, які спірні відносини виникли та які норми права мають бути застосовані під час вирішення спору.

Без визначення функціонального призначення приміщення горища за будь- яких умов неможливо правильно вирішити таку справу. У випадку встановлення того, що власниками спірного майна є власники квартир у багатоквартирному будинку, це буде свідчити про те, що у ОМР були відсутні правові підстави для звернення до суду із вимогою про витребування спірного майна. За висновком експерта судової будівельно-технічної експертизи від 08.09.2020р. №111, приміщення горища, загальною площею 1651,9 кв.м., яке розташоване в житловому будинку літ. «А» по АДРЕСА_1 , є горищним простором, а не приміщенням, не є нежитловим приміщенням у зв`язку з його не ізольованістю, є допоміжним приміщенням даного будинку.

Апелянт звернувся із апеляційною скаргу на рішення суду через його необґрунтованість, його дії спрямовані на захист свого цивільного права - права спільної сумісної власності на допоміжне приміщення, що включає право володіння, користування, розпорядження, а не інтересу, пов`язаного із здійснення місцевого самоврядування і як особа, яка не брала участі у справі, щодо якої суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Мешканцям будинку не було відомо про договір оренди до моменту отримання рішення попередніх судів, жодної господарської діяльності на горищі не здійснювалося і тільки зухвала поведінка сторонніх осіб, які намагалися туди потрапити привернула увагу мешканців, більш того, мешканці будинку і не зобов`язані надавати докази того, що ними це приміщення використовувалося, експлуатувалося, оскільки від цього не залежить наявність або відсутність у мешканців права спільної сумісної власності на вказане приміщення.

Представник прокуратури зазначає, що спірне нежитлове приміщення не є приміщенням загального користування, а тому не може перебувати у спільній сумісній власності мешканців будинку із посиланням на ч. 2 ст. 382 ЦК України і на підтвердження своїх слів не надає жодних доказів, які б підтверджували його позицію. Апелянт, посилаючись на те, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням, надає суду висновок експертизи та фотографії, які підтверджують знаходження у такому приміщенні мереж тепло- (з розширювальним баком, запірною арматурою та приєднанням до квартирних стояків опалення), електро-, теле-, інтернет- забезпечення, димоходів, вентиляційних каналів. Таким чином, спірне приміщення є не тільки допоміжним, а й приміщенням загального користування, що також підтверджує те, що знаходиться у спільній власності власників квартир у багатоквартирному будинку. Функціональне призначення приміщення не визначається наявністю або відсутністю укладених договорів, а залежить лише від технічних характеристик, призначення такого приміщення, які підлягають дослідженню із залученням спеціалістів, які мають відповідні знання у цій сфері.

Відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 08.09.2020р. №111 приміщення горища за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 1651,9 м2 є допоміжним приміщенням даного будинку в зв`язку з наявністю мереж тепло- (з розширювальним баком, запірною арматурою та приєднанням до квартирних стояків опалення), електро-, теле-, інтернет- забезпечення, димоходів, вентиляційних каналів, без доступу до яких є неможливим забезпечення нормальної експлуатації будинку.

В силу частини другої ст. 10 закону «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ, ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 1 та ст. 5 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, тому таке майно не може належати на праві власності Одеській міській раді.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (ст. 352 ч.1 ЦПК України).

З огляду на викладене, особа, яка не брала участі у справі, має право оскаржити в апеляційному порядку судове рішення, яке безпосередньо встановлює, змінює або припиняє її права та обов`язки, тобто завдає їй шкоди, що виявляється у несприятливих для особи наслідках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ч.1 ЦК України).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.07.2017, залишеним без змін на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 16.07.2019 року, позов Департаменту задоволено частково, суд витребував у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР і в особі Департаменту нежитлове приміщення горища загальною площею 1 651,9 м2 по АДРЕСА_1 і виселив ОСОБА_2 зі спірного приміщення горища.

Рішення суду від 12.07.2017 року про витребування у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР і в особі Департаменту нежитлового приміщення горища загальною площею 1 651,9 м2 по АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_2 зі спірного приміщення горища жодним чином не встановлює, не змінює і не припиняє прав або обов`язків ОСОБА_1 на спірне приміщення.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України).

Суд, вирішуючи спір, виходив з того, що відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», у комунальну власність територіальної громади ОМР м. Одеси був переданий весь житловий і нежитловий фонд місцевих рад, розташований у територіальних межах міста, в тому числі будинок по АДРЕСА_1 .

Право власності територіальної громади м. Одеси в особі ОМР стосовно нежитлового приміщення горища загальною площею 1 651,9 м2 по АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку, не оспорено і не визнано недійсним.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.77 ч.ч.1,2, ст.78 ч.2 ЦПК України).

Департамент, заявляючи вимоги до ОСОБА_2 про витребування у останньої спірного нерухомого майна, стверджував про порушення ОСОБА_2 права власності територіальної громади м. Одеси в особі ОМР та Департаменту на спірне приміщення.

Оспорюваним рішенням не вирішувались питання про допоміжні приміщення багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Матеріали справи не містять доказів того, що у ОСОБА_1 , як власника квартири АДРЕСА_3 , у встановленому законом порядку, виникло право власності на нежитлове приміщення горища загальною площею 1 651,9 м2 по АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, рішенням суду від 12.07.2017 року про витребування нежитлового приміщення у ОСОБА_2 і виселення її зі спірного приміщення, не вирішувались питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , як власника квартири АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, 03.06.2020 року подав апеляційну скаргу на рішення суду від 12.07.2017 року, яке набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 16.07.2019 року.

Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» [ВП] (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, пункт 61, ЄСПЛ 1999-VII). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункт 52, ЄСПЛ 2003-IX,) (п.26 рішення ЄСПЛ від 28.06.2018 року у справі «Осовська та інші проти України», заява №2075/13 та 4 інші заяви)).

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ст. 263 ч.1 п.3, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що рішенням суду від 12.07.2017 року не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 362, 368 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 05.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Л.М. Вадовська