Постанова

Іменем України

30 березня 2021 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1983/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва

від 20 жовтня 2020 року

в складі судді Букіної О.М.

у справі №760/31723/19 Солом`янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дінеро"

про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дінеро» (далі - ТОВ «ФК «Дінеро»), про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у вересні 2019 року йому почали надходити дзвінки від працівників відповідача, з яких він довідався про укладення між ним та ТОВ «ФК «Дінеро» договору кредитної лінії №L8502526.

Вказував, що за даними отриманими телефоном від відповідача спеціальними умовами для короткострокового кредиту договору кредитної лінії №L8502526 передбачено ліміт кредитної лінії у розмірі 8 500,00 грн, сума кредиту - 8 500,00 грн.

Вважав, що кредитний договір ним не підписаний, сторони не погодили всі істотні умови. Оспорюваний договір містить несправедливі умови, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, направлених на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Також вказував на відсутність доказів передачі відповідачем кредитних коштів, що свідчить про неукладеність кредитного договору. Крім того, зазначив, що відповідач не виконав імперативних вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації про споживчий кредит, що свідчить про використання нечесної підприємницької практики, що має наслідком недійсність укладеного правочину.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати договір кредитної лінії у вигляді загальних умов договору кредитної лінії, спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії №L8502526 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ОСОБА_1 недійсним в цілому.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказанимрішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що встановлення судом обставин звернення позивача до відповідача із заявкою не ґрунтується на належних та допустимих доказах, оскільки матеріали справи не містять будь-якої заявки з якою позивач звертався до відповідача з метою отримання коштів.

Судом безпідставно зазначено в рішенні, що кредитний договір укладено в електронній формі шляхом використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, оскільки матеріали справи не містять доказів надсилання одноразового ідентифікатора позивачу, а відтак і доказів його використання для підписання договору.

Також судом безпідставно зазначено в рішенні суду про отримання позичальником кредитних коштів, так як жодного доказу перерахування таких коштів матеріали справи не містять. На думку скаржника, суд, встановивши, що відповідачем не доведено факт перерахування кредитних коштів, повинен був визнати договір неукладеним.

Вказував, що суд першої інстанції не досліджував оригінал електронного договору, на виконання ухвали суду від 24.02.2020 відповідач надав лише копію договору. Додав, що він ставить під сумнів подану паперову копію оригіналу оспорюваного договору, а ухилення відповідача від надання оригіналу електронного договору свідчить про те, що факт підписання договору позивачем не підтверджено.

Зазначив, що матеріали справи теж не містять доказів, що особа позичальника була належним чином ідентифікована при його реєстрації в Інформаційно-телекомунікаційній системі (далі - ІТС) відповідним електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. А наявний в матеріалах справи договір взагалі не містить одноразовий ідентифікатор, яким був підписаний договір.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, яке полягає в тому, що представнику позивача не було надано можливості ознайомитися з матеріалами справи та можливості приймати участь в судовому засіданні.

За наведених обставин просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20.10.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач подав відзив, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, щодо доводів апеляційної скарги про дотримання форми правочину зазначив, що оспорюваний договір укладено в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Дінеро», що відповідає вимогам ст. 639 ЦК України, згідно якої, якщо сторони домовились укласти договір за допомогою ІТС, він вважається укладеним у письмовій формі. А за змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений в письмовій формі, якщо він зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних).

Зазначив, що укладення оспорюваного договору відповідає вимогам діючого законодавства, в тому числі вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Договір з позивачем укладено шляхом використання останнім електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Під час укладення договору позивач успішно пройшов процес верифікації на сайті Товариства. Позивач самостійно завантажив власне фото з паспортом, що підтверджує факт підпису ним договору. Дану обставину в суді першої інстанції позивач не спростовував.

Щодо тверджень апеляційної скарги про відсутність даних отримання кредитних коштів зазначив, що після проходження ідентифікації та верифікації на сайті ТОВ «ФК «Дінеро» та введення ОСОБА_1 одноразового ідентифікатора на картковий рахунок останнього було перераховано 8500,00 грн. При цьому, позивач, заявляючи вимогу про визнання кредитного договору недійсним, посилається на те, що в нього немає відомостей про отримання коштів, однак не надає жодних доказів нібито неотримання кредитних коштів.

Також вказував, що є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо розміру відсотків за договором, оскільки при оформленні заявки на веб-сайті у позивача була можливість ознайомитися з усіма умовами договору, розміщених на цьому ж сайті. А також, одразу після договору на електронну пошту позивача було відправлено примірник підписаного договору разом із паспортом споживчого кредиту та Спеціальними умовами.

Крім того, вважав, що доводи скаржника про порушення норм процесуального не спростовують висновку суду про відсутність правових підстав для відмови в задоволенні позову.

За вказаних обставин просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20.10.2020 без змін.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав викладених в ній та просив задовольнити.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив. Від представника відповідача Мандзюка Ю.В. 16.03.2021 до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача (а.с. 149-151).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на офіційному веб-сайті ТОВ «ФК «Дінеро» www.dinero.uaв мережі Інтернет розміщено «Правила надання грошових коштів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», які є публічною пропозицією (офертою) на укладення кредитного договору на умовах і в порядку, що визначені ними.

20 липня 2019 року ОСОБА_1 (позичальник) приєднався до публічного Договору кредитної лінії, уклавши Спеціальні умови для короткострокового договору кредитної лінії №AG4518315 та додаткову угоду до кредитного договору №АМ0714579, що підтверджується копією договору та фотокарткою ОСОБА_1 з його паспортом при укладенні даного договору (а.с. 39, 40, 42).

За умовами договору, кредитодавець зобов`язався надати кредит (кредити) позичальнику в межах ліміту кредитної лінії, на основі заяви (заяв) позичальника та за умови їх схвалення, і позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю суму наданого кредиту та сплатити всі відповідні договірні компенсації до останнього дня строку оплати.

Спеціальними умовами для короткострокового кредиту договору кредитної лінії №АG4518315 передбачені наступні умови договору кредитної лінії: ліміт кредитної лінії 8 900,00 грн; сума кредиту 8 500,00 грн; відсоткова ставка в день 1,33%, реальна річна відсоткова ставка 479,88%, дата повного погашенням 19.08.2019, загальна вартість кредиту 11 899,00 грн, штраф 50%.

Спеціальними умовами додаткової угоди №АМ0714579 передбачені наступні умови договору кредитної лінії: ліміт кредитної лінії 8 900,00 грн; сума кредиту 8 500,00 грн; відсоткова ставка в день 1,33%, реальна річна відсоткова ставка 479,88%, дата повного погашення 26.08.2019, загальна вартість кредиту 11 899,00 грн., штраф 50 %.

Відповідно до Кредитного звіту фізичної особи ОСОБА_1 пройшов ідентифікацію суб`єкта кредитної історії (а.с. 44).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільнимі відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладенийв електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19. При цьому, Верховний Суд наголосив на тому, що практика у даній категорії справ є незмінною та була висловлена в інших постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 та від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19.

Суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано у відповідності до положень статей 12, 81 ЦПК України.

З наведеного слідує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення між сторонами кредитного договору в електронній формі шляхом його підписання позивачем за допомогою одноразового ідентифікатора.

До того ж, суд дійшов правильного висновку, що посилання ОСОБА_1 на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов кредитування та настання ризиків при укладенні оспорюваного договору і нечесну підприємницьку практику є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях позивача та спростовуються змістом договору про надання фінансового кредиту.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів перерахування відповідачем кредитних коштів, оскільки після проходження ідентифікації та верифікації на сайті ТОВ «ФК «Дінеро» та введення позивачем одноразового ідентифікатора на картковий рахунок позичальника № НОМЕР_1 перераховано 8500,00 грн. Доказів протилежного позивачем не надано.

Вимагаючи визнати договір недійсним, позивач посилається на те, що відсутні відомості про отримання грошових коштів, однак не зазначив та відповідно не надав, як того вимагає ст. 12, 81 ЦПК України, доказів не перерахування йому коштів, зокрема виписку по рахунку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу й на непослідовність позиції позивача, який одночасно заявляв, що договір ним не укладався, потім, що кошти йому не передавалися і одночасно просить визнати договір недійсним, але недійсним можна визнати лише укладений договір.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач на виконання вимог ухвали не надав суду оригінал договору в електронній формі, а лише його друковану (письмову) копію, є необґрунтованими, оскільки за приписами ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа; докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами, згідно з положеннями ЦПК України.

Як вже зазначалось вище та не заперечує сам позивач, відповідачем надано примірник оспорюваного електронного договору у паперовій формі. А за встановлених судом обставин підписання договору позивачем у відповідності до вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», наданий примірник договору у паперовій формі є оригіналом.

З огляду на викладені обставини, посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 100 ЦПК України є неспроможними.

З цих підстав не заслуговують на увагу судової колегії і посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач ставить під сумнів подану відповідачем паперову копію електронного договору його оригіналу.

Оскільки судом першої інстанції вирішено клопотання позивача про витребування у відповідача оригіналу оспорюваного договору, дане клопотання не підлягає задоволенню в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що суд порушив норми процесуального права та не надав представнику позивача можливості 20.10.2020 ознайомитися з матеріалами справи не спростовують висновку суду про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним та не є такими з якими закон пов'язує обов'язкове скасування рішення суду.

Доводи щодо позбавлення представника приймати участь в судовому засіданні не підтверджуються матеріалами справи. Згідно довідки від 20.10.2020 фіксування судового засідання не проводилося у зв'язку з неявкою учасників справи (а.с. 73).

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені в судових рішеннях інших судів першої інстанції не є підставою для скасування рішення суду. Більш того, за приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Фактично наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 30 березня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець