КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2082/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Київ

Справа № 372/1781/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Потабенко Л.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої внаслідок пошкодження майна,

встановив:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 10 600 грн., та моральну шкоду у сумі 10 000 грн., а також витрати на правову допомогу у сумі 3500 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що 20.10.2018 року відповідач, перебуваючи біля АЗС «МОТО», за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, умисно пошкодив рекламний банер, який був розміщений на дошці оголошень та який належить йому на праві власності, вартість якого становить 500 грн. У подальшому, 21.10.2018 року відповідач, перебуваючи на 26-му км. на перехресті Столичного шосе та вул. Старокиївської, смт. Козин (поблизу санаторія «Жовтень»), умисно пошкодив два рекламні банери, які були розміщені на паркані зі сторони вул. Старокиївської , та які належать позивачу на праві власності, вартість яких становить 2000 грн.

Крім того, 22.03.2020 року відповідач умисно пошкодив рекламні банери, які були розміщені на паркані 26-го км. на перехресті Столичного шосе та вул. Старокиївської, смт. Козин (поблизу санаторія «Жовтень») - 2 банери; по вул. Монашинська, що у смт. Козин, Обухівського р-ну (в бік оздоровчого комплексу «Башта», приблизно 100 м. від повороту з Столичного шосе) - 2 банери, що розміщувалися на щиті для оголошень по вул. Монашинська, що у смт. Козин, Обухівського району - 2 банери, що розміщувалися на будівлі з обох боків; на паркані на території котеджного містечка «Золоті ворота», що у смт. Козин, поблизу поштового відділення «Нова пошта» - 1 банер; а також, у цей день відповідач, перебуваючи при в`їзді з вул. Старокиївської до котеджного містечка «Світанок», що у смт. Козин, викрав 1 рекламний банер, який був розміщений позивачем на паркані. Вартість семи рекламних банерів, пошкоджених відповідачем, та одного викраденого становить 8100 грн. Усі рекламні банери належать позивачу на праві приватної власності.

Таким чином, відповідач, своїми протиправними діями, які виразились в умисному пошкодженні майна, а також у викраденні одного банера, які належать позивачу на праві власності, спричинив останньому матеріальної шкоди у сумі 10600 грн. Відомості про даний факт Обухівським ВП ГУНП у Київській області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000516 від 07.04.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України. За результатами досудового розслідування цього кримінального провадження, 12.05.2020 року слідчим СВ Обухівського ВП ГУ НП у Київській області прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, про що винесено постанову, відповідно до якої слідчим встановлено, що саме відповідач пошкодив усі вищевказані рекламні банери позивача. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав як власника пошкодженого майна.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказує, що відповідач, переглянувши у судовому засіданні відеозапис, на якому зображено те, що при в`їзді з вул. Старокиївської до котеджного містечка «Світанок», що у смт. Козин він викрав 1 рекламний банер, який був розміщений позивачем на паркані приватної садиби, визнав факт викрадення ним цього банеру. Разом із тим відповідач зазначив, що цей рекламний банер він передав дільничному, але при цьому не надав жодних підтверджуючих доказів вказаних обставин, однак судом даний факт був проігнорований, не досліджувався та не перевірявся.

Крім того, судом не було взято до уваги те, що даний рекламний банер позивачем було розміщено на паркані приватної садиби за усною домовленістю з її власниками. Власники цього паркану жодних претензій до позивача не мали, не мають та не заявляли у судовому або позасудовому порядку. Зазначений рекламний банер був розміщений позивачем на законних підставах, а тому відповідач не мав права самовільно його знімати.

Судом не було повною мірою досліджено усі обставини справи, адже суд посилається на те, що вищевказаний рекламний банер, який зняв відповідач, нібито заважав водіям виїздити з АЗС, та закривав видимість на дорогу. Однак банер, який був знятий (викрадений) відповідачем, розміщувався на паркані при в`їзді з вул. Старокиївської до котеджного містечка «Світанок», що у смт. Козин, а цей паркан встановлений уздовж дороги, що жодним чином не може впливати на видимість дороги.

Зокрема, у судовому засіданні відповідач визнав факт того, що він пошкодив рекламний банер, який був розміщений позивачем на дошці оголошень біля АЗС «МОТО», що у Київській області, Обухівського району, смт. Козин, а також факт умисного пошкодження цього рекламного банеру підтверджується відеозаписом та показами свідків, тобто цей рекламний банер відповідач не зняв, на що посилається суд в оскаржуваному рішенні, а лише пошкодив його шляхом використання гострого предмету, схожого на ніж, за допомогою якого він вирізав лише останні цифри номера телефону позивача, які містилися на рекламному банері. Факт пошкодження відповідачем рекламних банерів, які належать позивачу на праві власності повністю доводиться доказами, які містяться у матеріалах справи, а також факт викрадення одного рекламного банеру та пошкодження одного банеру не оспорюється відповідачем. Тому, вважає, що у цій частині суд першої інстанції не повною мірою розібрався в дійсних обставинах справи, не прийняв до уваги факт доведення вини відповідача у завданні матеріальних збитків позивачу, у результаті чого було прийнято необґрунтоване рішення.

Зазначає, що порядок встановлення та законність встановлення рекламних банерів не є предметом позову, однак, суд фактично вийшов за межі позовних вимог та не встановлював факт пошкодження відповідачем рекламних банерів та завдання позивачу матеріальної шкоди, а вирішував ті питання, які жодною стороною на розгляд суду не виносилися.

Судом не було взято до уваги те, що позивач майже усі рекламні банери розміщував на територіях, будинках та спорудах приватних осіб за попередньою домовленістю із їх власниками, підтвердженням чого є відсутність будь-яких претензій з боку таких осіб, а відповідач взагалі ніякого відношення до взаємовідносин позивача і осіб, з якими він погодив розміщення рекламних банерів на території їхньої приватної власності, не має.

Вказує, що до позивача уповноважена особа органу, який здійснює контроль за додержанням Типових правил розміщення зовнішньої реклами не зверталася з вимогою усунення будь-яких порушень щодо порушення розміщення зовнішньої реклами у визначений строк, оскільки таких правопорушень з боку позивача не було та такі порушення у встановленому законом порядку не зафіксовані. А відповідач, не є особою органу, який здійснює контроль за додержанням Типових правил розміщення зовнішньої реклами.

Отже, суд в оскаржуваному рішенні безпідставно посилається на те, що позивач нібито неправомірно здійснив розміщення рекламних банерів, адже у матеріалах справи не міститься жодного підтверджуючого доказу, який би вказував на це, жодних правопорушень з боку позивача щодо розміщення рекламних банерів уповноваженою особою органу, який здійснює контроль за додержанням Типових правил розміщення зовнішньої реклами не встановлено, а також у законному порядку не встановлена вина позивача у порушенні правил благоустрою територій населених пунктів.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що позивачем не доведено і судом в ході розгляду справи не встановлено обставин, за яких суд мав би підстави прийти до висновку про порушення прав позивача, оскільки позивач всупереч вимог законодавства, без дозволу виконавчого комітету Козинської селищної ради, самовільно розмістив рекламні банери, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є приватним підприємцем та надає послуги щодо перевезення вантажним автомобільним транспортом, здійснює технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів, та надання в оренду нерухомого майна, що підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку від 20.08.2019 року.

Позивач ОСОБА_1 за відсутності дозволу на розміщення зовнішньої реклами самовільно встановив в смт. Козин Обухівського району, Київської області рекламні банери.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради №1 від 23.06.2008 року «Про розгляд питання щодо самовільно встановлених об`єктів зовнішньої реклами на території селища Козин», виконавчий комітет Козинської селищної ради вирішив, зняти всі самовільно встановлені об`єкти зовнішньої реклами на території селища Козин.

Згідно з видатковою накладною № РН-0000077 від 10.10.2018 pоку, що видана ФОП ФОП ОСОБА_4 , вартість придбаних трьох банерів ОСОБА_1 становить 2500 грн.

Надану позивачем копію рахунку-фактури № СФ 0000024, в якій зазначено, що вартість 45 кв.м. банерів становить 8100 грн., постачальник - ФОП ОСОБА_4 , - неможливо вважати належним та допустимим доказом придбання ОСОБА_1 вказаного товару, оскільки прізвище одержувача та платника зазначений документ не містить, а також відсутні докази оплати вартості товару.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» рахунок-фактура може бути складений у паперовій або в електронній формі та повинен мати реквізити, які дають можливість ідентифікувати господарську операцію та її учасників, зокрема: назву підприємства, від імені якого складено рахунок-фактуру; назву контрагента; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь в оформленні рахунку-фактури.

Оформлений належним чином рахунок-фактура може бути підставою для відображення в бухгалтерському обліку господарської операції з постачання товарів, робіт (послуг) без складання акта приймання-передачі тільки у разі його оплати, що підтверджується відповідними документами.

Проте наданий позивачем рахунок-фактура не містить обов`язкових реквізитів - назву одержувача товару, платника, особистих підписів сторін угоди, а також відсутні документи, що підтверджують оплату товару.

20.10.2018 року, 21.10.2018 року та 22.03.2020 року придбані позивачем банери були пошкоджені.

Відомості про даний факт Обухівським ВП ГУНП у Київській області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000516 від 07.04.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України.

За результатами досудового розслідування кримінального провадження, 12.05.2020 року слідчим СВ Обухівського ВП ГУ НП у Київській області прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

З матеріалів справи вбачається, що заперечуючи проти позовних вимог відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні посилався на те, що він зняв один банер та відвіз дільничому, в зв`язку з тим, що позивач не має дозволів на їх встановлення, і вказаний банер був встановлений ним самовільно, заважаючи водіям виїздити з АЗС, та закриваючи видимість на дорогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях покладає на відповідача обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а на позивача - обов`язок доведення наявності шкоди та її розмір.

Відповідно до ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Статтею 178 ЦК України встановлено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі.

Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни. До об`єктів благоустрою населених пунктів належать: території загального користування (парки, рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; пам`ятки культурної та історичної спадщини; майдани, площі, бульвари, проспекти; вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; пляжі; кладовища; інші території загального користування); прибудинкові території; території будівель та споруд інженерного захисту територій; території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору. До об`єктів благоустрою можуть належати також інші території в межах населеного пункту.

Пунктом 5 статті 16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що на об`єктах благоустрою забороняється самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.4 ст.16 Закону України «Про рекламу» зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067, затверджено Типові правила розміщення зовнішньої реклами, які регулюють відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами. Згідно з пунктом 2 Правил:

- дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці;

- місце розташування рекламного засобу - площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надається розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою).

Відповідно до п. 3, 23, 44 «Типових правил розміщення зовнішньої реклами», зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу.

Рекламні засоби забезпечуються маркуванням із зазначенням на каркасі рекламного засобу найменування розповсюджувача зовнішньої реклами, номера його телефону, дати видачі дозволу та строку його дії.

Згідно з п. 5 Правил для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами, сільська, селищна, міська рада може утворювати відділ, управління, інший виконавчий орган або покладати відповідні функції на існуючий відділ, управління (далі - робочий орган).

Пунктом 16 Типових правил розміщення зовнішньої реклами передбачено, що видача дозволу погоджується робочим органом з власником місця або уповноваженим ним органом (особою), а також з: утримувачем інженерних комунікацій - у разі розміщення зовнішньої реклами в межах охоронних зон цих комунікацій; Укравтодором або власниками автомобільних доріг та Національною поліцією - у разі розміщення зовнішньої реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг.

Відповідно до п. 43 Типових правил, розташування рекламних засобів на перехрестях, біля дорожніх знаків, світлофорів, пішохідних переходів та зупинок транспорту загального користування дозволяється за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції.

Таким чином, відповідно до вимог вищевказаних норм законодавства, для набуття рекламним банером статусу об`єкта цивільних прав позивач повинен підтвердити наявність у нього відповідного дозволу, визначеного п.2 Типових Правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067,на розміщення рекламних засобів на території смт. Козин Обухівського району, Київської області.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч.3 ст. 13, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, матеріали справи не містять та позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у рекламних банерів, про пошкодження яких заявляє позивач, статусу об`єкта цивільних прав.

Отже, встановивши, що дозвіл виконавчого комітету Козинської селищної ради на розміщення рекламних банерів у позивача ОСОБА_1 відсутній, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять доказів заподіяння шкоди позивачу внаслідок порушення його законних прав чи інтересів.

Доводи апеляційної скарги щодо визнання відповідачем факту зняття ним рекламних банерів колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів заподіяння йому шкоди внаслідок пошкодження речей, що мають статус об`єктів цивільних прав, тобто рекламних засобів, розміщених у передбаченому законодавством порядку.

Доводи позивача про те, що рекламний банер було розміщено на паркані приватної садиби за усною домовленістю з її власниками, а тому був розміщений позивачем на законних підставах, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до п. 3 , 16 «Типових правил розміщення зовнішньої реклами», дозвіл, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці, видається розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради. Видача дозволу погоджується робочим органом з власником місця або уповноваженим ним органом (особою), а також з іншими органами, визначеними у пункті 16 Правил.

З викладеного вбачається, що згода власника будинку чи приватної садиби на встановлення рекламного засобу є лише підставою для видачі дозволу у встановленому порядку.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідачем не доведено факту незаконного встановлення позивачем рекламних банерів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обов`язок доведення своєї позиції та подання суду відповідних доказів щодо заподіяння шкоди належить виключно позивачу, а саме обов`язок доведення законності розміщення рекламних банерів, які набувають статусу об`єктів цивільних прав з часу надання відповідного дозволу.

Доводи апеляційної скарги про те, що уповноважена особа органу, який здійснює контроль за додержанням Типових правил розміщення зовнішньої реклами не зверталася до позивача з вимогою усунення будь-яких порушень щодо порушення розміщення зовнішньої реклами у визначений строк, висновків суду не спростовують, оскільки позивачем не доведено факту порушення його прав, адже позивач ОСОБА_1 всупереч вимогам вищевказаного законодавства, без дозволу виконавчого комітету Козинської селищної ради, самовільно розмістив рекламні банери в смт. Козин Обухівського району, Київської області рекламні банери.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.