УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого одноособово судді Хандуріна В.В.,

при секретарі Дзюба Т.А.

розглянувши заяву представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою Добропільської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Добропільська служба єдиного замовника» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Добропільського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовною заявою Добропільської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Добропільська служба єдиного замовника» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

30 березня 2021 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони органу приватизації, а саме відділу з житлових питань та управління комунальною власністю Добропільської міської ради здійснювати відповідні дії, пов`язані з приватизацією нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 .

Вивчивши заяву, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Частиною 1 статті 153 ЦПК України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Як вбачається зі змісту роз`яснень, які містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У пункті 4 вказаної постанови роз`яснено, що суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи з викладеного, при обранні заходів забезпечення позову суд повинен також врахувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідного заходу з урахуванням розумності та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом для забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає із фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу забезпечення призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Судом встановлено, що до заяви не додано документів на підтвердження початку процедури приватизації квартири за вищевказаною адресою та не надано жодних доказів на підтвердження наміру відповідачів навмисно розпорядитись спірною квартирою.

До того ж, в заяві не конкретизовано, які саме дії (в чому вони полягають) або прийняття яких саме рішень (за наслідками таких дій) має заборонити вчиняти суд органу приватизації за результатами розгляду поданої заяви.

Крім того, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не передбачено права суду зупинити або заборонити розпочату процедуру з приватизації житла. На прийняття рішення органом приватизації надається Законом чітко визначений строк.

За ст.8 цього Закону, повноваженнями вирішувати питання щодо приватизації наділені органи приватизації, створені органами місцевого самоврядування. Вказані повноваження є виключними, суд не наділений процесуальним законом повноваженнями втручатись у роботу вказаного адміністративного органу.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради від 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, викладеної справах «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» від 09 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17.12.2004 р., завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, а тому суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою чи давати вказівки такому суб`єкту владних повноважень.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 18 березня 2014 року у справі № 21-11а14, від 21 травня 2013 року у справі № 21-87а13, від 10 квітня 2019 року у справі № 61-21632св18.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.149-159, 258-260, 353, 354 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою Добропільської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Добропільська служба єдиного замовника» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Головуючий суддя В.В.Хандурін

30.03.2021 року