Номер провадження: 22-ц/813/1988/21
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м.Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2019 року про залишення позову без розгляду за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

09 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 , в якій просить суд визнати договір лізингу від 01 травня 2016року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договором купівлі-продажу з розстроченням платежу (т.1 а.с 1-40).

29 січня 2019року до канцелярії Київського районного суду м. Одеси надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , в якій, з урахуванням уточненої зустрічної позовної заяви від 26.02.2019 року (а.с. 87-91).

11 листопада 2019 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Петренко В.С.) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання договору лізингу договором купівлі-продажу залишено без розгляду (т.1 а.с 172-176).

11 листопада 2019 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Петренко В.С.) зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та повернення майна задовольнити частково. Зобов`язати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Біляївсьбким РВ УМВС України в Одеській області 03.06.2004 року) повернути ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Березівським РВ ГУ МВС України в Одеській області 14.05.2010 року) легковий автомобіль марки «NISSAN» модель «TIIDA» 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_6 . Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Біляївським РВ УМВС України в Одеській області 03.06.2004 року) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Березівським РВ ГУ МВС України в Одеській області 14.05.2010 року) грошові кошти у розмірі 127 611 (сто двадцять сім тисяч шістсот одинадцять) грн. 00 коп., неустойку у розмірі 44 100 (сорок чотири тисяч сто) грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Біляївським РВ УМВС України в Одеській області 03.06.2004 року) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Березівським РВ ГУ МВС України в Одеській області 14.05.2010 року) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 485 (дві тисячі чотириста вісімдесят п`ять) грн. 51 коп. В решті позовних вимог відмовлено (т.1 а.с 174-188).

03 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2019 року (а.с 214-219). Апелянт зазначає, що суд першої інстанції повністю обмежив йому доступ до правосуддя, у зв`язку із оцінкою його дії як зловживання процесуальними правами з посиланням на ст. 44 ЦПК України, втім, суд першої інстанції не повідомив апелянта належним чином про судове засідання, призначене на 11.11.2019 року. Відтак посилаючись на висновки Європейського суду з прав людини, просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1 а.с. 214-218).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні апелянт апеляційну скаргу підтримав. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників провадження, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання договору лізингу договором купівлі-продажу, підлягає залишенню без розгляду у порядку 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки позивач повторно не з`явився у судове засідання, будучи належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення та не повідомивши причини своєї неявки.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, та звертає увагу на наступне.

09.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 , в якій просить суд визнати договір лізингу від 01 травня 2016 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договором купівлі-продажу з розстроченням платежу.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 22.10.2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання договору лізингу договором купівлі-продажу. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про належне його сповіщення про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 11.11.2019 року. Однак, апеляційний суд відхиляє зазначені доводи апелянта виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції було достеменно встановлено і з матеріалів справи вбачається, що у судове засідання 24.09.2019 року позивач за первісним позовом як і його представник не з`явились, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується присутністю представника у підготовчому засіданні 29.08.2019 року та підписом представника ОСОБА_1 на довідковому листі від 29.08.2019 року (а.с. 151-155), про поважність причин відсутності суд не повідомили, у зв`язку з чим, розгляд справи було відкладено на 11.11.2019 року.

У судове засідання 11.11.2019 року ОСОБА_1 як і його представник знову не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення позивачу, яке наявне у матеріалах справи (а.с. 161), про поважність причин відсутності суд не повідомили, будь-яких клопотань щодо відкладення розгляду справи або клопотань про розгляд справи за їх відсутності не надали.

Отже, враховуючи вищевикладене, посилання апелянта на відсутність його належного повідомлення про засідання призначене на 11.11.2019 року не відповідають матеріалам справи.

Щодо посилань апелянта на обмеження його у праві доступу до суду та надмірний формалізм суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Дійсно, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків.

Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. "Право на суд" не є абсолютним. Право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави та з боку держави може бути піддане обмеженням, зокрема шляхом встановлення певної процедури розгляду справи.

Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», згідно з положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи та зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п.5 ч.3 ст. 2 ЦПК України одним з основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Неявка позивача в судове засідання є його волевиявленням, проявом дії принципу диспозитивності. В цьому контексті повторна неявка належним чином повідомленого позивача є конклюдентними діями, якими робиться заява про залишення позову без розгляду, а також є правовим наслідком нездійснення позивачем права брати участь у судовому засіданні. Таким чином законодавець передбачив баланс захисту прав як позивача, який повторно не з`явився у судове засідання, так і відповідача, який у зв`язку з такою неявкою вимушений витрачати свої час та кошти.

Процесуальна бездіяльність у суді першої інстанції ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , враховуючи їх обізнаність про час розгляду справи, не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом.

Згідно з ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дії суду, як особливого суб`єкта владних повноважень, регламентовані процесуальним кодексом, дискреція на обрання варіантів дій судом має бути прямо передбачена в процесуальному законі.

Втім, за змістом зазначених вище норм в разі повторної неявки позивача в судове засідання за умови, що він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд безальтернативно зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Це не є порушенням прав учасників спору. Європейський суд з прав людини у своїй практиці висловлював правову позицію про те, що обмеження доступу до суду з метою запобігання зловживанню процесуальними засобами також загалом може визнаватися таким, що має легітимну мету (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Моннелл і Морріс проти Сполученого королівства.)

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд констатує, що посилання апелянта на виявлення судом першої інстанції надмірного формалізму під час ухвалення оскаржуваної ухвали про залишення позову без розгляду є безпідставними та такими, що суперечать діючому цивільно-процесуальному законодавству, нормам міжнародних нормативно-правових актів, які є частиною національного законодавства та матеріалам справи.

Інших доводів незаконності чи необґрунтованості оскаржуваної ухвали апеляційна скарга не містить.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, норми міжнародних нормативно-правових актів, які є частиною національного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складений 29 березня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

25.03.2021 року м. Одеса