Справа № 944/2717/20 Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А.
Провадження № 22-ц/811/2322/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, суми індексації та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 26 квітня 2019 року працювала у Державному підприємстві «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на посаді сестри медичної з фізіотерапії. Відповідно до наказу № 122 від 05 грудня 2019 року її звільнено з роботи у зв`язку з закінченням терміну роботи. Стверджує, що на момент звільнення утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 25 324,62 грн. Зазначає, що на момент звільнення з нею не проведено розрахунку по виплаті заробітної плати, незважаючи на її вимогу, оскільки у підприємства не було коштів, чим порушено її законне право на одержання винагороди за працю. Вважає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також індексацію заробітної плати за період з 05 грудня 2019 року по 05 червня 2020 року. Таким чином, на її думку, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 41 665,08 грн. та індексація заробітної плати у розмірі 405,19 грн.

З наведених підстав просить:

- стягнути з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 25 324,62 грн.;

- стягнути з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_1 індексацію за час затримки із виплати заробітної плати в розмірі 405,19 грн.;

- стягнути з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 41 665,08 грн.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Стягнуто з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 25324,62 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 41 665,08 грн. та індексацію за час затримки із виплати заробітної плати в сумі 405,19 грн., а всього 67 394,89 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_1 840,80 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржило Державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт стверджує, що підприємство працює лише з березня по жовтень, робота має сезонний характер, з чим ознайомлена ОСОБА_1 . Зазначає, що 10 березня 2020 року Державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» розпочало роботу і планувало до 30 березня 2020 року здійснювати виплати працівникам, однак з оголошенням карантинних обмежень, санаторій змушений був припинити свою роботу. Вважає, що епідемія COVID-19 та запровадження карантину є форс-мажорними обставинами, тому, на його думку, позивач має право вимагати виплату середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати лише за той період, який не включено у форс-мажорні обставини. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині завищеного стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

З апеляційної скарги вбачається, що рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 стягнення з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 41 665,08 грн., а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині інших вимог, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з позивачем не проведено розрахунок при звільненні та не виплачено нараховану їй заробітну плату у розмірі 25324,62 грн., яка підлягає стягненню, що в свою чергу є підставою для застосування до відповідача передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності за затримку розрахунку при звільненні у вигляді виплати ОСОБА_1 її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 25 квітня 2019 року по 05 грудня 2019 року працювала на посаді сестри медичної з фізіотерапії першої кваліфікаційної категорії, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 6).

Наказом № 122 від 05 грудня 2019 року ОСОБА_1 , звільнено із займаної посади у зв`язку з закінченням терміну роботи відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

З довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату № 13 від 03.06.2020 року вбачається, що за період з вересня 2019 року по грудень 2019 року ОСОБА_1 нараховано, але не виплачено заробітну плату в розмірі 25 324,62 грн. (а.с. 7).

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 41 665,08 грн., ОСОБА_1 в позовній заяві провела розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

При проведенні розрахунку позивач керувалася довідкою про доходи № 14 від 03.06.2020 року, виданою Державним підприємством «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», з якої вбачається, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 6944.18 грн., а середньоденна заробітна плата складає 408,48 грн.

Разом з тим середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

З вищезазначеної довідки про доходи вбачається, заробітна плата за останні два робочі місяці становить 17 151,04 грн. (8487,76 грн. - за жовтень 2019 року + 8663,28 грн - за листопад 2019 року), при 43 відпрацьованих робочих днях, відтак середньоденна заробітна плата для визначення виплат, які проводяться виходячи з неї, складає 398.86 грн. (17151.04 грн. / 43 = 398.86 грн.).

Зважаючи на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, беручи до уваги, що за період з 05 грудня 2019 року по 05 червня 2020 року кількість робочих днів становить 125, відтак, такий складає 49857,50 грн. (398,86 грн. х 125 = 49857.50 грн.).

Слід зазначити, що позивачем невірно розраховано середній заробіток шляхом множення середньомісячної заробітної плати на кількість місяців, а не шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Разом з тим, з огляду на положення частини 1 ст. 13 ЦПК України відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, колегія суддів, враховуючи межі позовних вимог ОСОБА_1 приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягають до задоволення в розмірі 41 665,08 грн.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повному розмірі, колегія суддів враховує те, що незважаючи на тривалий час розгляду справи заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена, належних та допустимих доказів над спростуванням наведеного відповідач суду не надав.

Покликання апелянта на те, що суд безпідставно стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період запровадження карантинних заходів не заслуговують на увагу, оскільки позивач звільнена з роботи 05 грудня 2019 року, до запровадження обмежень, спричинених введенням на території України карантинних заходів, відтак відсутні підстави вважати, що невиплата належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, відбулася у зв`язку з форс-мажорною обставиною, а не з вини відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.