Справа № 643/5450/21
Провадження № 2-з/643/71/21
УХВАЛА

01.04.2021 м. Харків

Суддя Московського районного суду м. Харкова Новіченко Н.В., розглянувши

заяву ОСОБА_1

про забезпечення позову

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмили Володимирівни (далі відповідач-1), Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі відповідач-2) про:

- скасування рішення державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмили Володимирівни про реєстрацію за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 101;

- припинення права власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на зазначену квартиру;

- зобов`язати державного реєстратора провести державну реєстрацію припинення права власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на зазначену квартиру.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за банком є незаконним та протиправним, оскільки фактично відбулося примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке використовується іпотекодавцями для постійного проживання за відсутності іншого зареєстрованого на праві власності житлового приміщення, загальна площа якого не перевищує 140 м.кв., без згоди власника, що суперечить приписам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також позивач вказує на те, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127.

Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд забезпечити позов шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які, в тому числі, реєстраційні дії відносно квартири АДРЕСА_2 , в тому числі, розпоряджатися зазначеною квартирою, а також заборонити вчиняти будь-які дії, направлені на виселення із зазначеної квартири ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_2 , та заборонити дії, направлені на вселення у зазначену квартиру третіх осіб до набрання законної сили рішенням у цій справі.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову позивач вказує на те, що 18.06.2007 р. між позивачем та ПАТ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «АЛЬФА¬БАНК» був укладений кредитний договір № 841/27/41-17/7- 020, відповідно до якого ПАТ «УКРСОЦБАНК» надав позивачу грошові кошти у розмірі 10000 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем, її сином ОСОБА_2 та ПАТ «УКРСОЦБАНК» 18.06.2007 р. було укладено Іпотечний договір № 841/27/41-18/7-028. посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Поляковою М. В., реєстровий № 1990, відповідно до якого зазначену вище квартиру, яка використовується позивачем та її сином для постійного проживання (міститься в матеріалах справи) було передано в іпотеку. Відповідно до п. 4.1. Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодрежатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки кількома способами, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленою ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Позивач свої зобов`язання по кредитному договору виконувала.

На початку червня 2020 року позивач дізналася, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2017 р. у цивільній справі № 643/6885/17 позовну заяву ПАТ «УКРСОЦБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь. ПАТ «Укрсоцбанк» 15 810, 72 доларів США боргу та 6 265,18 грн. (шість тисяч двісті шістдесят п`ять гривень 18 копійок) судових витрат.

Позивач також дізналася, що відповідно до запису про право власності № 34632808, вчиненого Державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмилою Володимирівною було проведено державну реєстрацію права власності на належну позивачу з її сином квартиру за банком на підставі Іпотечного договору, а 14.07.2020 р. позивач, звернувшись до Центру надання адміністративних послуг, дізналася, що з 10.07.2020 р. вона та її син виписані зі спірної квартири.

12.08.2020 р. близько 9:00 до квартири АДРЕСА_2 , де проживала позивач, в супереч її волі проникло близько семи чоловік загрозливої зовнішності, які повідомили, що ставлять квартиру на охорону. Як виявилося, зазначені особи вибили замок двері тамбуру та відчинили вхідні двері квартири за допомогою спеціальних засобів без механічних пошкоджень. При цьому, позивач на проникнення до квартири дозволу не надавала, ключі від квартири жодній особі, в тому числі з тих, хто проник до її квартири, не передавала, а двері самостійно не відчиняла. Будь-які вимоги до зазначених осіб про надання пояснень щодо здійснюваних ними дій були проігноровані. Жодна із зазначених осіб не представилася, будь-яких документів не надала, лише повідомили, що є представниками АТ «АЛЬФА-БАНК». Після проникнення до квартири зазначені особи встановили новий замок на вхідні двері та встановили у квартирі сигналізацію. Після прибуття співробітників поліції, зазначені особи вийшли з квартири до тамбуру та повідомили поліції, що охороняють квартиру. Представником потерпілої співробітникам поліції було подано заяву (повідомлення) про кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 162, 356 КК України. Після того, як представники поліції поїхали, зазначені вище особи знову проникли до квартири та постійно перебували в ній, що зробило проживання потерпілої у квартирі нестерпним. Усю ніч потерпіла перебувала у квартирі із зазначеними особами побоюючись за своє життя та здоров`я. На ранок потерпілій стало зле, у зв`язку з чим було викликано швидку допомогу. Такі обставини, як наслідок, змусили потерпілу покинули зазначену квартиру для медичного обстеження, наразі доступ потерпілої до квартири обмежений. На підставі зазначених вище дій з боку представників відповідача-2 було порушено кримінальну справу, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27.08.2020 року № 0000656. Але, дізнавачем Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Кішіш`яном А. А. не було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань ст. 162 КК України, як правову кваліфікацію скоєного кримінального правопорушення, було внесено тільки ст. 356 КК України, хоча у заяві (повідомленні) про кримінальні правопорушення передбачені ст. ст. 162, 356 КК України від 26.08.2020 р. № 26/08 чітко та конкретно було зазначено попередню кваліфікацію скоєних кримінальних правопорушень. Отже, враховуючи зазначені обставини, дії з боку відповідача-2 фактично рівнозначні примусовому виселенню позивача, що може та повинно здійснюватися тільки відповідно до законів України та рішенням суду. Таким чином, 12.08.2020 р. невстановлені особи, діючи у співучасті, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання негативних суспільних наслідків у вигляді порушення недоторканості житла позивача, незаконно проникли до її житла, що як наслідок призвело до фактичного її виселення, а в діях таких осіб вбачаються ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 162, 356 КК України.

Позивач зазначає, що АТ «АЛЬФА-БАНК» у будь- який момент та на власний розсуд може розпорядитися зазначеним особистими речами позивача, які були зачинені у спірній квартирі, в тому числі, шляхом їх продажу, а з огляду на те, що з 13.08.2020 р. позивач із сином вже фактично виселені відповідачем-2 з квартири, наявність об`єктивних ризиків унеможливлення виконання рішення суду та ефективний захист прав і інтересів позивача та її сина є очевидною. Також, внаслідок того, що відповідач-2 фактично не дає доступ до особистого майна позивача порушується право власності останнього на зазначене майно, яке гарантована Конституцією України. Більше того, наразі заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2017 р. у цивільній справі № 643/6885/17, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 15 810, 72 доларів США боргу та 6 265, 18 грн. (шість тисяч двісті шістдесят п`ять гривень 18 копійок) скасовано ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.12.2020 р., а справу призначено до розгляду, тобто поряд з незаконністю реєстрації права власності на квартиру за банком, на сьогоднішній день взагалі відсутні правові підстави для прав власності банка на квартиру.

Враховуючи, що в разі задоволення позову за позивачем відновиться право власності на квартиру, то на переконання позивача, не застосування заходів забезпечення позову, за умови вже скоєних з боку відповідача-2 дій, може привести до того, що позивач до моменту надання судом належної правової оцінки спору і прийняття рішення, може бути фактично позбавлений можливості користуватися належним йому спірним майном, його право користування за такий період буде нівельовано і буде неможливим до відновлення в зв`язку з неможливістю повернути минулий час, більш того, за умови, що у позивача немає іншого місця проживання.

Згідно ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, враховуючи наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Згідно із п. 4 ч. 1 статті 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

З`ясувавши співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову позовним вимогам суд зазначає, що доводи заявниці не свідчать про те, що невжиття забезпечення позову у запропонований нею спосіб може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому у разі задоволення позову про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Альфа-Банк».

Враховуючи предмет позову, надання судом оцінки доводам заявниці щодо незаконності дій Банку в зв`язку із вчиненням дій, що перешкоджають їй та членам її сім`ї користуватися спірною квартирою, буде суперечити вимогам цивільного процесуального закону.

На переконання суду, заявлені види забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії, направлені на виселення осіб, що мешкають у спірній квартирі, та направлення на вселення в квартиру третіх осіб є такими, що не стосуються суті спору та позбавляють інших осіб, в тому числі, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернутися до суду із позовом про виселення.

Так, порушуючи питання забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії, пов`язані з користуванням спірною квартирою, позивач, по суті, заявляє окремі позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом, які можуть виникнути в майбутньому.

Незабезпечення позову в обраний позивачем спосіб жодним чином не впливає на можливість виконання можливого рішення суду про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ Альфа-Банк.

Крім того, судом встановлено, що у провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває справа № 643/11068/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмили Володимирівни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_2 , в якому позивач просить скасувати запис № 34632808, вчинений Державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмилою Володимирівною про реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний №101; припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на зазначену квартиру та зобов`язати державного реєстратора внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про скасування реєстрації за АТ «Альфа-Банк» права власності на зазначену квартиру.

Під час розгляду даної справи позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить заборонити вчиняти будь-які дії з квартирою АДРЕСА_2 , в тому числі, розпоряджатися зазначеною квартирою, а також заборони вчиняти будь-які дії, направлені на виселення із зазначеної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та заборонити дії, направлені на вселення у зазначену квартиру третіх осіб.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.07.2020 у справі № 643/11068/20 (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/90504059) заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково: заборонено відчуження квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві власності Акціонерному товариству «Альфа-Банк». В іншій частині заяви відмовлено.

В силу приписів частини 1 статті 157 Цивільного процесуального кодексу України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, звертаючись до суду з даною заявою про забезпечення позову позивач жодним чином не обґрунтував необхідність додаткового вжиття судом забезпечення позову щодо спірної квартири в обраний ним спосіб.

За таких обставин суд вважає, що заява позивача про забезпечення позову не містить належних обґрунтувань необхідності забезпечення позову, до заяви не надані докази того, що невжиття таких заходів, у спосіб про який просить позивача, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, а обрані ним заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладені обставини, виходячи з вимог процесуального закону, який регулює підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, зокрема з вимог статей 149, 150 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову з огляду на те, що заходи забезпечення позову, які просить застосувати представник позивача не є співмірними із заявленими позовними вимогами, а також відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Керуючись статтями 149, 150, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її підписання, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання у відповідності до п. 15.5. ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного процесуального кодексу України апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду або через Московський районний суд м. Харкова.

Суддя Н.В. Новіченко