справа № 156/192/21
Провадження № 2/156/216/21
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2021 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Малюшевської І.Є.,

за участю секретаря судового засідання Киці Л.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Іваничі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Волиньвугілля» в особі ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 - не з`явився,

представник відповідача - не з`явився,

в с т а н о в и в :

І. Суть спору

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 10.03.2021 року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що у період з 27.03.2007 року позивач працював у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» на посаді гірника очисного забою 5 розряду з повним робочим днем під землею, звідки був звільнений 18.12.2020 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору.

Стверджує, що на день звільнення позивача з роботи відповідач виплатив йому належну заробітну плату лише частково в розмірі 68 262,27 гривень.

Зазначає, що згідно виданої йому довідки про доходи від 28.01.2021 року вбачається, що станом на 18.02.2020 року заборгованість становить 42 238,19 грн, а тому саме дана сума, як вважає, підлягає стягненню з відповідача.

Також зазначає, що у зв`язку із тим, що відповідач не виплатив позивачу заробітну плату у строки визначені ст. 116 КЗпП України, то він зобов`язаний виплатити йому (позивачу) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що станом на 03.03.2021 року включно сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку відповідач зобов`язаний виплатити згідно вимог ст. 117 КЗпП України становить 38 445 грн 00 коп., згідно проведеного розрахунку.

З огляду на наведене, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача Державного підприємства «Волиньвугілля» на користь позивача невиплачену заробітну плату станом на 28.01.2021 року в розмірі 42 238,19 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2020 року по 03.03.2021 року включно в сумі 38 445 грн 00 коп.

ІІ. Позиція учасників справи

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з`явилися. Від представника до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача, в якому позовні вимоги уточнив, та просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 42 238,19 грн., а також зазначив, що позовні вимоги, з урахуванням уточнення, підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача ДП "Волиньвугілля" Марчук Н.Є. була своєчасно і належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про проведення розгляду справи без її участі, у вирішенні спору покладається на розсуд суду, просить врахувати позицію, викладену у відзиві від 06.04.2021 року.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 12.03.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Представником відповідача в.о. генерального директора ДП «Волиньвугілля» Ключковським Ю.І. надано до суду відзив, у якому просить позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, оскільки на даний час підприємство знаходиться у край важкому фінансовому становищі, існують проблеми із виплатою працівникам заробітної плати, що призводить до масового розірвання трудових договорів на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України. При вирішенні справи просить врахувати скрутне фінансове становище підприємства, та з урахуванням конкретних обставин справи зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, а в частині заборгованості по заробітній платі - позовні вимоги визнає.

Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

ІV. Обставини справи, встановлені судом

Позивач ОСОБА_1 з 27.03.2007 року працював у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» на посаді гірника очисного забою 5 розряду з повним робочим днем під землею (наказ №36к від 30.03.2007 року), звідки 18.12.2020 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.10) та копією виписки з наказу № 121-к від 18.12.2020 року (а.с.7).

Згідно довідки, виданої ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» № 63 від 28.01.2021 року, сума заборгованості заробітної плати на день звільнення позивача ОСОБА_1 становить:

-за грудень 2018 року 286,18 грн;

-за лютий 2019 року 143,08грн;

-за липень 2019 року 125,91 грн;

-за серпень 2019 року 137,36 грн;

-за вересень 2019 року 189,66 грн;

-за жовтень 2019 року 66,38 грн;

-за листопад 2019 року 208,62 грн;

-за грудень 2019 року 341,39 грн;

-за лютий 2020 року 94,83 грн;

-за березень 2020 року 208,62 грн;

-за травень 2020 року 123,27 грн;

-за червень 2020 року 142,24 грн;

-за липень 2020 року 218,11 грн;

-за вересень 2020 року 455,18 грн;

-за листопад 2020 року 218,11 грн;

-за грудень 2020 року 39 279,25 гривень.

Отже, у відповідача перед позивачем існує заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 42 238,19 гривень.

Вказаний розмір заборгованості відповідачем не спростований будь-якими доказами.

V. Застосоване судом законодавство.

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадяни України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю (відповідно до преамбули цього Кодексу).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно із статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої Генеральна конференція Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.

Рішенням від 15.10.2013р., №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України встановив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекту наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно дост. 97 КЗпП України, оплата праці працівникам здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1ст. 115 КЗпП України, ч. 1ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною 1статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній у цій статті строк, виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

Крім того, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У відповідності з вимогами ч. 1ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені уст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до роз`яснень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Українивід 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

ЦПК України встановлено, що:

-відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);

-суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

-обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

-доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

-належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

-згідно ст.78 ЦПК України суд небере доуваги докази,що одержаніз порушеннямпорядку,встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування;

-у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи;

-статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми єдокази,які усвоїй сукупностідають змогудійти висновкупро наявністьабо відсутністьобставин справи,які входятьдо предметадоказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання;

-відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

-відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

VI. Висновки суду

На підставі вищенаведеного, судом встановлено, що в день звільнення позивачеві, в порушення ст.116 КЗпП України, не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, а з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є також підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

Суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період роботи з грудня 2018 року по грудень 2020 року у розмірі 42 238,19 грн, а відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, суд зазначає, що тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця у невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд виходить із наступних розрахунків.

Датою звільнення позивача є 18.12.2020 року. День фактичного розрахунку згідно ст. 116 КЗпП України - день звільнення 18.12.2020 року.

Суд визначає розмір середньоденної заробітної плати за підставі наявної у матеріалах справи довідки про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 , виданої ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» № 63 від 28.01.2021 року (а.с.9).

Так, заробітна плата за жовтень 2020 року згідно вищевказаної довідки становить 18 950,82 грн. Кількість робочих днів у жовтні 2020 року - 24 дні. Заробітна плата за листопад 2020 року становить 17 956,44 грн. Кількість робочих днів у листопаді 2020 року - 24 дні. Нарахована середньоденна заробітна плата становить 768,90 гривень.

Кількість робочих днів за період з 19.12.2020 року (наступний за звільненням день) по 03.03.2021 року (день звернення до суду) складає 50 робочих дні.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 38 445,00 грн (50 х 768,90 = 38 445,00).

При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачеві сум в день звільнення.

Відтак, судом враховується правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), із якого слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до висновку Верховного суду України висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113ц16 суд може зменшити розмір відшкодування передбаченого ст.117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

З урахуванням розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум, суд приходить до висновку, що позивачу належить сума середнього заробітку, що буде пропорційна розміру невиплачених сум та суд визначає таку в розмірі 17 000 грн (сімнадцять тисяч гривень 00 коп.), виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

VII. Розподіл судових витрат між сторонами

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, стягненню з відповідача в користь позивача підлягають судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 401,50 грн, який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.

За рахунок бюджетних асигнувань Державного підприємства «Волиньвугілля» підлягає стягненню в користь держави 908,00 грн судового збору за майнову вимогу позивача про стягнення заробітної плати, оскільки останній п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2 500 грн., що заявлені позивачем слід зазначити наступне.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу до матеріалів справи додано наступні документи: копія договору про надання професійної правничої допомоги № 3/03-21 від 03.03.2021 року, попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, квитанція до прибуткового ордера № 3 від 03.03.2021 року. Дана справа розглянута без участі учасників справи, а тому підстави для стягнення судових витрат на участь предстаника позивача у судових засіданнях у розмірі 500 грн відсутні. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1 468,41 грн витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), мешканця АДРЕСА_1 до Державного підприємства «Волиньвугілля» в особі ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» (), місцезнаходження: вул. Луцька, буд. 1 м. Нововолинськ Володимир-Волинського району Волинської області, про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля» (), місцезнаходження: вул. Луцька, буд. 1 м. Нововолинськ Володимир-Волинського району Волинської області в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), мешканця АДРЕСА_1 , заборгованість із заробітної плати за період роботи з грудня 2018 року по грудень 2020 року в розмірі 42 238,19 грн (сорок дві тисячі двісті тридцять вісім гривень 19 коп.) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 17 000,00 грн (сімнадцять тисяч гривень 00 коп.), а також понесені судові витрати зі сплати судового збору на загальну суму 401,50 грн (чотриста одна гривня 50 коп.) та 1 468,41 грн (одна тисяча чотириста шістдесят вісім грн 41 коп.) витрат на правничу допомогу, а всього на загальну суму 61 108,10 грн (шістдесят одна тисяча сто вісім гривень 10 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного підприємства «Волиньвугілля» в особі ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» (), місцезнаходження: вул. Луцька, буд. 1 м. Нововолинськ Володимир-Волинського району Волинської області на користь держави 908,00 грн судового збору.

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. Є. Малюшевська