Провадження № 2/712/111/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого- судді - Пироженко В.Д.

за участі секретаря - Жук О.М.

за участі представника позивача ОСОБА_2

за участі відповідача ОСОБА_1

за участі представника відповідача адвоката Топор І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, вказуючи, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27.02.2015 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 30070,88 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1 по 25 число кожного місяця.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві.

Відповідно до п. 1.1.3.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість банком списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами де клієнт є поручителем, а також будь-яких інших заборгованостей, яка виникла у клієнта зважаючи на невиконання зобов`язання перед банком.

21.05.2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення кредиту, а тому станом на 03.09.2019 року має заборгованість 107021,94 грн., яка складається з наступного: 28341,71 грн. - заборгованість за кредитом, 19379,69 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими за користування кредитом, 55732,60 грн - нарахована пеня та комісія, 3567,94 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.

Просять стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 107021,94 грн. та судові витрати.

Ухвалою Соснівського районного суду від 23 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.12.2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та адвокат Топор І.О. в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали та просили в позові позивачу відмовити. Відповідач зазначила, що вона дійсно брала кредит у позивача в жовтні 2013 року, як приватний підприємець. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 14.11.2014 року, з неї стягнуто борг по даному кредитному договору на загальну суму 16324,27 грн та було відкрито виконавче провадження, та з її пенсії проводять відрахування на погашення даного боргу. Інших кредитів вона не брала. У 2015 році вона дійсно підписала Генеральну угоду, так як працівники банку пояснили, що договір реструктуризації боргу саме по рішенню господарського суду. Просила в позові позивачу відмовити та застосувати строки позовної давності.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Позивач звернувся до суду з позовом в якій зазначив, що відповідачка ОСОБА_1 , відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27.02.2015 року, отримала кредит у розмірі 30070,88 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

До матеріалів справи позивачем додано розрахунок заборгованості за договором від 27.02.2015 року, анкета-заява від 28.09.2010 року та Генеральну угоду на реструктуризацію заборгованості від 27.02.2015 року.

Досліджуючи дану Генеральну угоду, судом було встановлено, що ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , з метою здійснення сприятливих для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № б/н від 25.10.2013 року, (договір 1), № SAMDN5879 від 28.09.2010 ( договір 2), №б/н від 24.10.2013 (договір 3) уклали договір реструктуризації заборгованості, якою зменшили розмір заборгованості що виник в період з дати надання позичальнику кредиту: відсотків на 0,0 грн, комісії 0,0 грн, пеню на 1441,29 грн, штраф на 2714,96 грн. Пунктом 1.1.2 заборгованість по договору 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 19965,99 грн, , дата погашення заборгованості становить по договору 1 - 28.02.2018 року. Пункт 1.2.1 - розмір заборгованості по договору 2 - складає 13334,9 грн, дата погашення заборгованості - 28.02.2018 року. По договору 3 п.1.3.2. заборгованість складає 100 грн. Дата погашення заборгованості становить 28.02.2018 року.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно рішення Господарського суду Черкаської області від 14.11.2014 року, з відповідачки стягнуто кошти на підставі договору банківського обслуговування № б/н від 24.10.2013 року на загальну суму 14497 грн.27 коп та судові витрати. На підставі даного рішення Господарським судом Черкаської області був виданий наказ про примусове виконання рішення від 02.12.2014 року.

16.05.2015 року державним виконавцем Соснівського відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приватбанк» боргу на загальну суму 16324,27 грн та розпочато його виконання.

Відповідно до постанови державного виконавця Соснівського віддіу ДВС м. Черкаси від 22.03.2017 року з відповідачки ОСОБА_1 звернено стягнення на її дохід, а саме утримання проводити як отримувача пенсії.

Тобто, судом встановлено, що на день подачі позову до суду, існує рішення Господарського суду Черкаської області про стягнення з відповідачки боргу по кредитному договору б/н від 24.10.2013 року, який також зазначений в Генеральній угоді по реструктуризацію боргу, та яке виконується на даний час.

Відповідач в судовому засіданні зазначала, що вона не отримувала інші грошові кошти в ПАТ «Приватбанк», та ніяких інших договорів вона не підписувала.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.03.2020 було зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» надати належним чином завірені копії кредитних договорів № б/н від 25.10.2013 року, № SAMDN5879 від 28.09.2010, №б/н від 24.10.2013 укладених з ОСОБА_1 .

На виконання ухвали суду, 07.05.2020 АТ КБ «Приватбанк» направив до суду анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ОСОБА_1 , датованої 28.09.2010 року, заяву на приєднання до умов і правил надання банківських послуг від 24.10.2013 року та заяву на відкриття рахунку від 24.10.2013 року. Кредитний договір б/н 25.10.2013 року позивачем суду не наданий.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача ОСОБА_1 , станом на 03.09.2019 року, становить 107021,94 грн., яка складається з наступного: 28341,71 грн. - заборгованість за кредитом, 19379,69 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими за користування кредитом, 55732,60 грн - нарахована пеня та комісія, 3567,94 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27.02.2015 року, посилався на Витяг з Тарифів Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/kredity/з розрахунку 365/366 календарних днів на рік.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, враховуючи вищевказану постанову ВСУ, суд, вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27.02.2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (19.09.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Витяг із Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Свою позицію у вказаних спорах висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, яка зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З матеріалів справи, а саме виписки рахунку за договором станом на 24.11.2019 року за період з 30.06..2015 року вбачається, що відповідачка жодного разу не погашала взятий ніби -то у позивача кредит в сумі 30070,89 грн. Операції по даному рахунку проводились лише шляхом списання відсотків за користування кредитним лімітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 та ч.ч. 3, 4 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що існує рішення Господарського суду стосовно стягнення з відповідачки боргу по кредитному договору б/н від 24.10.2013 року, позивачем не надано доказів укладення відповідачкою з позивачем договору б/н від 25.10.2013 року, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ОСОБА_1 датованої 28.09.2010 року не містить умов та суми надання кредиту та банк не надав суду переконливих доказів того, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, тому позов АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 6,12, 13,18, 263, 265, 268, 279 ЦПК України, на підставі ст. 526, 527, 530, 625, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостізалишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд 1Д, код ЄДРПОУ № 14360570, рах. № НОМЕР_1 , МФО № 305299).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складений 05.04.2021