ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, третя особа: квартирно-експлуатаційний відділ про визнання незаконним рішення та визнання права на житло, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2020 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, третя особа: квартирно-експлуатаційний відділ про визнання незаконним рішення та визнання права на житло.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, третя особа: квартирно-експлуатаційний відділ про визнання незаконним рішення та визнання права на житло повернуто.

Додатково роз`яснено позивачу право звернутись до суду з відповідною заявою в порядку адміністративного судочинства України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року та направити позовну заяву до суду першої інстанції для розгляду.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до висновку, що предметом спору є рішення суб`єкта владних повноважень, що відноситься до публічно-правових спорів, а визнання права власності ОСОБА_1 на отримання квартири АДРЕСА_1 є лише похідною вимогою.

Але з такими висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 листопада 2019 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, третя особа: квартирно-експлуатаційний відділ про визнання незаконним рішення та визнання права на житло.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, третя особа: квартирно-експлуатаційний відділ про визнання незаконним рішення та визнання права на житло повернуто.

Суд в обґрунтування зазначив, що ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю Головного квартирного-експлуатаційного управління Збройних сил України, яке викладене в протоколі № 54 від 15.03.2019 року. Тобто предметом спору є рішення суб`єкта владних повноважень, що відноситься до публічно-правових спорів, а визнання права власності ОСОБА_1 на отримання квартири АДРЕСА_1 є лише похідною вимогою. А тому, відповідно до ст. 19 КАС України даний позов відноситься до юрисдикції адміністративних судів і, згідно вимог ч. 1 ст. 5 КАС України, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с. 55-56).

Проте, з даним висновком колегія судів погодитись не може, з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Разом з цим відповідно до частини 1 статті 19 цього Кодексу, в редакції, чинній на час перегляду справи в апеляційному порядку, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, комісія з контролю Головного квартирного-експлуатаційного управління Збройних сил України є органом військового управління, призначеним для забезпечення життєдіяльності і функціонування Збройних Сил України з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення, розвитку системи технічної експлуатації казармено-житлового фонду та комунальних послуг, забезпечення розквартирування (забезпечення надання на праві оперативного управління будівель і споруд та надання на праві постійного користування земельних ділянок) для підтримання військ (сил) у високій бойовій та мобілізаційній готовності, реалізації державної політики щодо забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України, осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, членів їх сімей, які мають право на отримання житла за рахунок Міністерства оборони України, та створена у відповідності до вимог Положення про Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 29.08.2016 року №448.

Таким чином, Комісія з контролю Головного квартирного-експлуатаційного управління Збройних сил України не є відокремленою юридичною особою, у відкритих даних відсутня інформація про реєстрацію цієї Комісії як юридичної особи, вона створена при Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних сил України у відповідності до повноважень Міністерства Оборони України і за таких обставин, саме Міністерство Оборони України в особі Комісії Головного квартирного-експлуатаційного управління Збройних сил України є відповідальними за прийняті цією комісією рішення та належним відповідачем за цим позовом.

Отже, даний спір є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи.

Крім того, сама по собі Комісія з контролю Головного квартирного-експлуатаційного управління Збройних сил України, рішення якої оскаржується, не є суб`єктом владних повноважень, а її рішення не має ознак нормативно-правового акту індивідуальної дії та позивач не перебуває з цією комісією у службовому підпорядкуванні.

З огляду на наведене колегія суду вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що даний спір необхідно розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова