Провадження № 2/761/895/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Мальцева Д.О.

за участю секретаря : Колодяжний В.Є.

представник позивача ОСОБА_1

відповідач-1 ОСОБА_2

представник відповідача-1 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6 про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач 2), третя особа - ОСОБА_6 (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просила визнати відповідачок такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (далі по тексту - квартира).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є власницею спірної квартири. ОСОБА_2 є дружною сина позивачки ОСОБА_7 , а ОСОБА_5 його донькою, які були зареєстровані у спірній квартирі на прохання сина позивачки та до моменту набуття у власність власної квартири. У подальшому відповідачкою 1 було придбано квартиру, на яку в 2014 році відповідачки переїхали проживати. Разом з тим, у добровільному порядку відповідачки з реєстраційного обліку у квартирі не знялись, хоча у спірній квартирі не проживають, хоча мають інше житло. Відмова відповідачок у добровільному порядку знятись з реєстрації у спірній квартирі порушує право позивачки на вільне розпорядження власним житлом.

Додатково позивачка повідомила, що вже зверталась до відповідачок з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності (справа № 761/26970/15) з інших підстав та відмінним від визначеного у вказаному позові способом захисту, однак вказаний позов було залишено Шевченківським районним судом м. Києва без задоволення.

З огляду на зазначене позивачка звернулась до суду з вказаним позовом на підставі ст. 405 ЦК України.

Від відповідачів відзив у строк, визначений судом, не надходив.

09.09.2019 ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи.

25.02.2020 ухвалою суду відмовлено у прийнятті зустрічного позову відповідачів.

24.07.2020 ухвалою суду повернуто судовий збір відповідачу 1.

24.07.2020 ухвалою суду повернуто судовий збір відповідачу 2.

17.11.2020 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача 1 про закриття провадження по справі.

17.11.2020 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача 1 про допит свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідачка 1 у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. Зазначила, що користуватись зазначеною квартирою позивачка не дає можливості, замінила замки, доступу до квартири відповідачка 1 не має, через що змушена була звернутись до правоохоронних органів.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні.

Відповідачка 2 у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення третьої особи про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу третьої особи направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки.

Так, згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Так у судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 08.12.2006, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Шупенею О.М., реєстровий № 2266.

Відповідачі, згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 42792879 та № 42792977, зареєстровані у вказаній квартирі з 19.04.2012 по теперішній час.

Зазначені обставини обмежують право позивачки на вільне розпорядження належним їй нерухомим майном, що призводить до порушення прав останньої.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

позивача та завдання шкоди його діловій репутації.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 28.07.2021, справа № 754/15542/19).

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.

ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Позивачка пояснила, що відповідачі були зареєстровані та проживали у вказаній квартирі на підставі домовленості з сином позивачки до осені 2014 року. Після придбання власного житла відповідачі переїхали до нового місця проживання, у спірній квартирі не проживають протягом тривалого часу. Водночас з реєстраційного обліку у добровільному порядку не знялись.

Та обставина, що відповідачки не проживають у спірній квартирі більше року, підтверджується наявними в матеріалах справи актами від 15.01.2015, від 18.05.2015, 31.08.2015, від 07.08.2019., поясненнями свідків. Також вказану обставину підтверджує і сама відповідачка 1 у своїх поясненнях.

При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідачки 1 про те, що позивачка перешкоджає відповідачкам користуватись спірною квартирою, не надає можливості забрати належні відповідачкам речі та змінила замки від вхідних дверей, оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять.

Так з матеріалів справи не вбачається, що відповідачки несуть будь-які витрати по утриманню спірної квартири, оплачують житлово-комунальні послуги, у будь-який спосіб дбають про нього.

Відсутні докази і того, що відповідачки звертались до позивачки щодо отримання дублікатів ключів від спірної квартири.

Так сам факт звернення відповідачки 1 до правоохоронних органів з приводу неможливості забрати свої речі з квартири позивачки не носить систематичний характер та не свідчить про наявність перешкод для відповідачок щодо проживання у спірному приміщенні.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідачка 1 має у власності інше житло - квартиру АДРЕСА_3 загальною житловою площею 160, 4 кв.м, житлова площа - 75, 7 кв.м, що підтверджується Інформаційною довідкою № 71334786 від 25.10.2016, де фактично проживає разом з відповідачкою 2.

Допитані у судовому засіданні свідки також не підтвердили тієї обставини, що позивачка у будь-який спосіб перешкоджає відповідачкам проживати у спірній квартирі.

З огляду на зазначене, відповідачками не надано до матеріалів справи доказів того, що вони не проживають у спірному житловому приміщенні тривалий час з поважних причин, ставляться до нього, як до свого постійного місця проживання та мають з ним достатні триваючі зв`язки.

Отже у судовому засіданні встановлено, що позивачка є власницею спірної квартири, на момент звернення з вказаним позовом до суду відповідачки зареєстровані у спірній квартирі, однак в ній не проживають понад рік, комунальні послуги не сплачують, правових підстав для проживання не мають. Судом також встановлено, що перебування відповідачів на реєстраційному обліку у вказаній квартирі створює позивачці перешкоди у реалізації права розпорядження належним їй на праві власності майном.

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.33, 47, 64 Конституції України, ст. 16, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 з кожної по 384,20 грн. витрат по сплаті судового збору, 2500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 28.12.2021.

Суддя: