Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

місто Київ

справа № 369/4863/18

провадження № 61-6013св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2018 року у складі судді Дубас Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати частково недійсним у частині визначення особи покупця укладений 13 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0, 1514 га, на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0049, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, здійснивши переведення прав покупця за цим договором на ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали, обладнання незавершеного будівництва житлового будинку на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0049.

На обґрунтування позову посилався на те, що його дочка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2004 року до 17 червня 2016 року . У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає з матір`ю. У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, об`єднана з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. У зв`язку з тим, що відповідач не визнає право позивача на земельну ділянку, площею 0, 1514 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0049, та на будівельні матеріали, обладнання незавершеного будівництва житлового будинку на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , які придбані та збудовані за його кошти, а також особисто ним виконані будівельні та оздоблювальні роботи, змушений звернутися до суду з позовом про захист своїх прав в обраний спосіб.

Стислий виклад заперечень сторони відповідача

Відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2018 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що позивач не є стороною оспорюваного договору, він не вносив особисті кошти на виконання договору та не довів порушення вимог законодавства відповідачем під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновками про те, що доводи позивача, що грошові кошти для придбання спірної земельної ділянки були отриманні ним та його дружиною від продажу належних їм земельних ділянок у м. Івано-Франківську, є необґрунтованими. Оспорюваний договір укладений раніше, ніж позивач продав свої земельні ділянки, отже такі доводи позивача є необґрунтованими. Як встановлено судом, згідно з договором позики від 03 травня 2006 року № 15 відповідач отримав від свого роботодавця безвідсоткову позику у розмірі 156 000, 00 грн. Крім того, 28 квітня 2006 року ОСОБА_6 надано письмову згоду на отримання такої позики, згода посвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. та зареєстровано у реєстрі за № 1047. Суд також зазначив, що твердження апеляційної скарги, що за власний рахунок позивача на земельній ділянці побудовано житловий будинок, не підтверджені наданими до суду доказами. З квитанцій, доданих до позовної заяви, неможливо встановити, що позивачем придбані будівельні матеріали для побудови житлового будинку, який знаходиться на спірній земельній ділянці. Показання свідків про придбання позивачем зазначених будівельних матеріалів не можуть бути оцінені як достатні докази на підтвердження зазначених обставини.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди не надали належної оцінки показанням свідків та письмовим доказам, які достовірно підтвердили те, що житловий будинок на спірній земельній ділянці побудований позивачем та за його грошові кошти. Суди не звернули увагу, що у відповідача були відсутні достатні грошові кошти на зведення будинку. Судами також не надано оцінки тій обставині, що відповідно до показань свідків на підприємстві відповідача не видавалися позики співробітникам, а спірна земельна ділянка придбана за грошові кошти позивача.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому відзиві ОСОБА_2 просив касаційну скаргу залишити без задоволення з огляду на її необґрунтованість.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у березні 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4

ОСОБА_2 працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік» (далі - ТОВ «РГ «ВПБО», Редакція) з 01 червня 2004 року до 05 грудня 2011 року, отримував стабільну заробітну плату.

Згідно з договором позики від 03 травня 2006 року № 15 ОСОБА_2 отримав від Редакції безвідсоткову позику у розмірі 156 000, 00 грн.

Окрім того, 28 квітня 2006 року ОСОБА_6 надала письмову згоду на отримання такої позики, згода посвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. та зареєстрована в реєстрі за № 1047.

13 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватний нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ященко П. В. та зареєстрований в реєстрі за № 6454.

За цим договором ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку, площею 0, 1514 га, на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0049, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

На підставі цього договору від 13 травня 2006 року № 6454 на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯГ № 185038, яким посвідчено його право власності на земельну ділянку, площею 0, 1514 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :02:002:0049.

19 травня 2006 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 земельну ділянку, площею 0, 0883 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Договір посвідчений державним нотаріусом Першої івано-франківської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2-1022.

Пунктом 3 договору сторони погодили, що продаж земельної ділянки вчиняється за 36 800, 00 грн, які продавець отримає від покупця до підписання цього договору.

19 травня 2006 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 земельну ділянку, площею 0, 0913 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Договір посвідчений державним нотаріусом Першої івано-франківської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2-1019.

Пунктом 3 договору сторони погодили, що продаж земельної ділянки вчиняється за 38 050, 00 грн, які продавець отримає від покупця до підписання цього договору.

Відповідно до розписки від 19 травня 2006 року ОСОБА_8 передав ОСОБА_7 42 600, 00 дол. США за земельні ділянки на АДРЕСА_3 .

З 01 серпня 2012 року до 21 жовтня 2015 року ОСОБА_2 працював в Державному підприємстві «Сервісно-видавничий центр» на посаді головного редактора та отримував постійний дохід.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Як випливає зі змісту позовної заяви, на обґрунтування власних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині визначення особи покупця позивач посилався на правові підстави, передбачені

статтями 217 та 655 ЦК України.

Відповідно до усталеної правозастосовчої практики, згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним

(пункт 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17

(провадження № 61-2308св19)).

Суди проаналізували доводи позивача щодо проведення оплати за спірну земельну ділянку саме ним, а не ОСОБА_1 , і, встановивши фінансову спроможність відповідача щодо набуття спірного майна у власність, врахувавши та дослідивши надані сторонами докази, дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що у відповідача були відсутні грошові кошти на придбання земельної ділянки, натомість позивач сплатив вартість придбаної земельної ділянки спростовуються встановленими судами обставинами, зокрема тим, що оспорюваний договір укладений раніше, ніж позивач продав свої земельні ділянки.

Інших доказів, які б свідчили, що спірна земельна ділянка придбана саме за грошові кошти позивача, ОСОБА_1 не надав, а судами не встановлено такої обставини.

Посилання заявника на те, що згідно із поясненнями свідка на підприємстві відповідача не видавалися позики співробітникам, отже відповідач не міг придбати земельну ділянку за свої грошові кошти, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки договір позики від 03 травня 2006 року № 15 не визнаний недійсним, позивачем не доведено його нікчемність.

Доводи касаційної скарги, що суди не надали належну оцінку показанням свідків та письмовим доказам, які достовірно підтвердили те, що житловий будинок на спірній земельній ділянці побудований позивачем та за його грошові кошти,фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов переконання, що позивач в контексті наведених правових норм не довів обставини, на які він посилався на обґрунтування позову; суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

Д. Д. Луспеник

О. В. Ступак