Постанова

Іменем України

29 березня 2021 року

м. Київ

справа № 202/365/20

провадження № 61-12808св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

У травні 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення зустрічного позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та нерухоме майно.

В обґрунтування заяви про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , за рахунок спільних грошових коштів з відповідачем, які позивач отримала від продажу спільного нерухомого майна. Частину грошових коштів від продажу спільного майна

ОСОБА_1 надала у позику третій особі у сумі 746 775,00 грн. ОСОБА_1 має змогу витрати усі спільні грошові кошти та продати нерухоме майно, з метою уникнення подальшого примусового стягнення грошових коштів та виконання рішення суду. Вважає, що неприйняття заходів забезпечення позову ускладнить у подальшому виконання рішення суду.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, належні ОСОБА_1 у межах частини позовних вимог ОСОБА_2 , а саме: у межах - 2 032 314,50 грн та накласти арешт та заборону на відчуження нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня

2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та нерухоме майно відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_2 не надано жодних доказів в обґрунтування того, що невжиття заходів забезпечення позову у заявлений ним спосіб може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 01 червня 2020 року про відмову у забезпеченні позову скасовано. Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 73,5 кв. м, що належить ОСОБА_1 . У задоволенні іншої частини заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що оскільки між сторонами виник спір щодо нерухомого майна та враховуючи заявлені ОСОБА_2 зустрічні позовні вимоги, вид забезпечення позову, який заявник просить застосувати, отже, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Відмовляючи у забезпечені позову щодо вимоги ОСОБА_2 про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 не надав жодної інформації про наявність у ОСОБА_1 будь-яких грошових коштів чи відкритих рахунків у банківських установах України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не врахована позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 07 серпня 2020 року у справі

№ 754/10996/19 (провадження № 61-22562св19), від 21 березня 2019 року у справі

№ 753/7152/18 (провадження № 61-44187св18), від 06 лютого 2019 року у справі

№ 756/14633/17 (провадження № 61-14590св18).

Відповідач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вид забезпечення зустрічного позову, який просить вжити позивач, відповідає змісту права, про захист якого він звернувся до суду, та обраному ним способу захисту, а отже, невжиття заходів забезпечення зустрічного позову призведе до ускладнення або неможливості вирішення судового спору, оскільки ОСОБА_1 може вчинити будь-які дії, спрямовані на відчуження спірної квартири або вчинити інші навмисні дії з метою ускладнення виконання рішення у цій справі.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що апеляційним судом не врахована позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 07 серпня 2020 року у справі

№ 754/10996/19 (провадження № 61-22562св19), не заслуговують на увагу, оскільки предметом позову у наведеній справі є позбавлення батьківських прав,натомість, у цій справі предметом позовних вимог є поділ спільного майна подружжя, а отже, правовідносини у зазначеній, як приклад справі, та у справі, яка переглядається, не є тотожними, відповідно, і види застосованих заходів забезпечення позову у наведених категоріях справ також є різними. Наведений приклад може бути підтвердженням неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 753/7152/18 (провадження № 61-44187св18), від 06 лютого 2019 року у справі

№ 756/14633/17 (провадження № 61-14590св18), є безпідставними, оскільки апеляційним судом при вирішенні питання щодо наявності підстав вжиття заходів забезпечення позову з`ясовано обсяг позовних вимог та вид забезпечення позову, і такий спосіб є співмірним, необхідним і достатнім для забезпечення виконання можливого рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів

Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик