Справа № 306/916/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 березня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Микуляк Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 19 листопада 2020 р. (у складі судді Вінер Е.А.) за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з цим позовом у липні 2020 р.

Просили виселити ОСОБА_3 із будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

На обґрунтування позовних указали, що позивачі є співвласниками домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому будинку проживає відповідач, яка вселилася до нього після укладення шлюбу з їх сином.

Спільне проживання однією сім`єю із невісткою виявилося неможливим через конфліктні ситуації, які вчиняє відповідач. Фактично з відповідачем спільне господарство не ведеться через постійній сварки та неприязні відносини.

На прохання власників будинку залишити помешкання відповідач не реагує.

Позивачі вважають, що право користування відповідачем чужим майном (тобто їх будинком) підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч.2 ст.406 ЦК України.

Рішенням Свалявського районного суду від 19 листопада 2020 р. у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-сторони визнали, що між ними тривалий час існують конфліктні відносини, у зв`язку з чим вони хоч і проживають в одному будинку, але не ведуть спільне господарство, взагалі не підтримують відносин, притаманних членам однієї сім`ї;

-суд безпідставно надав перевагу нормам ЖК УРСР на противагу нормам ЦК України, які регулюють питання захисту права власності;

-інтереси позивачів як власників житла, перевищують інтереси невістки як колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном із огляду на фактичне припинення сімейних відносин.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Суд виходив із недоведеності того, що виключно відповідачем систематично порушуються правила співжиття і це робить неможливим для неї проживання із ними в одному будинку.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам справи, належно оціненим доказам і нормам матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Про судове засідання, яке відбулося 23.03.2021 р. сторони були належним чином повідомленні, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, у судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення судового засідання не подавали.

15 лютого 2021 р. до Закарпатського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 у якій вона вказує, що в зв`язку з примиренням із відповідачем просить залишити скаргу без розгляду. Колегія суддів не може взяти до уваги цю заяву, оскільки процесуальним законом не передбачено залишення апеляційної скарги без розгляду, а тому справа переглядається у загальному порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що власниками житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15 січня 2013 р., індексний номер 34898, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 749021240 (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_3 із 28 січня 2004 р. зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , який належить позивачам (а.с.29 зворот).

Постановою судді Свалявського районного суду від 25 червня 2020 р. ОСОБА_3 визнано винною у вчинені правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. Указаною постановою встановлено, що ОСОБА_3 14.06.2020 р. за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ) вчинила домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї свекрухи ОСОБА_1 , а саме: ображала її нецензурними словами, заподіявши шкоду її психологічному здоров`ю. ОСОБА_3 визнала свою вину та щиро розкаялася (а.с.11).

Також у матеріалах справи міститься обвинувальний акт по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000043 від 21 березня 2020 р. по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України - умисне нанесення легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасний розлад здоров`я чи стійкої втрати працездатності. Потерпілою у цьому кримінальному провадженні є ОСОБА_3 (а.с.30-31).

Також ОСОБА_3 двічі зверталася до Свалявського відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУНП у Закарпатській області з приводу неправомірних дій зі сторони ОСОБА_1 , однак розгляд таких повідомлень було припинено у зв`язку з відсутністю ознак кримінального або адміністративного правопорушення (а.с.34,35)

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з статтею 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За змістом частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування правил цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У справах про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ тощо.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття, які б робили неможливим проживання сторін в одному будинку, а отже, не доведено існування умов, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР, для виселення ОСОБА_3 із спірного житла, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому апеляційний суд зауважує, що в контексті підстав для виселення ОСОБА_3 , яка проживає разом із позивачами та вела спільне господарство понад 17 років, необхідність і пропорційність застосування такого заходу також не доведені.

Доводи апеляційної скарги про те, що власник майна може вимагати усунення порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, є правильними. Однак визначальним для захисту права власності є існування перешкод з боку відповідача у користуванні власником своєю власністю, наявність яких в цій справі позивачем не доведена.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на статтю 406 ЦК України, згідно з частиною другою якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, є неспроможними, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження існування обставин, за наявності яких право відповідача на зайняття спірного жилого приміщення могло бути припинене.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Свалявського районного суду від 19 листопада 2020 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 01.04.2021 р.

Судді: