Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 459/2332/19

провадження № 61-15947св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - адвокат Матвійчук Галина Михайлівна,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Червоноградського міського відділу держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Матус Мирослава Зіновіївна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Матвійчук Галиною Михайлівною, на постанову Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Крайник Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, в якій просила:

- визнати неправомірними дії та рішення державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Матус М. З. із виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 серпня 2017 року у справі № 454/722/17, на підставі якого 04 вересня 2017 року видано виконавчий лист;

- закрити виконавче провадження від 24 червня 2019 року № 59396483, відкрите державним виконавцем на підставі виконавчого листа, виданого 04 вересня 2017 року Червоноградським міським судом Львівської області, у зв`язку з його добровільним виконанням;

- скасувати постанови державного виконавця від 06 серпня 2019 року про стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 8 346,00 грн та 250,00 грн витрат, понесених відділом державної виконавчої служби у зв`язку зі здійсненням виконавчих дій, та закрити виконавчі провадження.

На обґрунтування скарги посилалась на те, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області у справі № 459/722/17 задоволено позов ОСОБА_2 до неї ( ОСОБА_1 ) про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном та визнано за кожним із них право власності по Ѕ ідеальній частині квартири АДРЕСА_1 , а також установлено порядок користування вищезазначеною квартирою, вселено ОСОБА_2 до цього житлового приміщення й зобов`язано її ( ОСОБА_1 ) не чинити останньому перешкод у користуванні ним.

На виконання судового рішення 04 вересня 2017 року видано виконавчий лист, який отримано ОСОБА_2 та пред`явлений ним до виконання у квітні 2019 року. 24 квітня 2019 року державним виконавцем Матус М. З. відкрито виконавче провадження ВП № 58987119.

20 червня 2019 року стягувач повторно звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання зазначеного рішення суду в частині встановлення порядку користування спірною квартирою на підставі того ж виконавчого документа.

24 червня 2019 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження.

Зазначала, що з часу видачі виконавчого листа й до часу звернення його до виконання минуло понад 1,5 року, будь-яких перешкод як у доступі до приміщення, так і в користуванні ним у стягувача не було, а тому й не було необхідності для примусового виконання рішення, яке, як вона вважає, виконала добровільно.

У урахуванням наведеного, просила скаргу задовольнити.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Червоноградського міського суд Львівської області від 20 грудня 2019 року у складі судді Новосад М. Д. скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії та рішення державного виконавця Червоноградського міського відділу держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Матус М. З. із винесення постанови від 06 серпня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 8 346,00 грн та 250,00 грн витрат, понесених відділом державної виконавчої служби у зв`язку зі здійсненням виконавчих дій за виконавчим листом від 04 вересня 2017 року № 459/722/17.

Зобов`язано державного виконавця Червоноградського міського відділу держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Матус М. З. скасувати постанову від 06 серпня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 8 346, 00 грн та 250,00 грн. витрат, понесених відділом державної виконавчої служби у зв`язку зі здійсненням виконавчих дій.

У решті вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що, приймаючи оспорювані постанови, державний виконавець не пересвідчився в наявності підстав для відкриття виконавчого провадження, оскільки з часу видачі виконавчого листа і до часу звернення його до виконання минуло понад 1,5 року, у стягувача не було будь-яких перешкод у доступі до житлового приміщення та у користуванні ним. Суд дійшов висновку, що рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 серпня 2017 року у справі № 459/722/17 фактично було виконано боржником добровільно в повному обсязі згідно з виконавчим документом, оскільки стягувач мав доступ до спірного житла та зберігав там свої речі. За таких обставин суд вважав дії державного виконавця щодо винесення вищезазначених постанов незаконними, а стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат, понесених відділом державної виконавчої служби у зв`язку із здійсненням виконавчих дій, - безпідставним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року ухвалу Червоноградського міського суд Львівської області від 20 грудня 2019 року скасовано. У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Червоноградського міського ВДВС ГТУЮ у Львівській області відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності ОСОБА_1 факту виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 серпня 2017 року у справі № 459/722/17 у повному обсязі в добровільному порядку до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Матвійчук Г. М. подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні скарги.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

Червоноградський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Державний виконавець при виконанні рішення суду діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 202о року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Червоноградського міського суд Львівської області справу № 459/2332/19 за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Червоноградського міського відділу держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , поданого адвокатом Матвійчук Г. М., про зупинення виконання постанови Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року відмовлено.

Обставини справи

Суди встановили, що 07 серпня 2017 року Червоноградський міський суд Львівської області ухвалив рішення у справі № 459/722/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном, згідно з яким визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по Ѕ ідеальній частині квартири АДРЕСА_1 , встановлено порядок користування нею, вселено ОСОБА_2 до зазначеного житлового приміщення та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою.

На підставі вказаного судового рішення 04 вересня 2017 року видано виконавчий лист, який подано стягувачем для виконання до виконавчої служби у квітні 2019 року.

24 квітня 2019 року державний виконавець Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Матус М. З. відкрив виконавче провадження ВП № 58987119 в частині вселення та надав боржнику 10-денний термін для добровільного виконання судового рішення.

У ході виконання рішення суду державним виконавцем встановлено наявність у ОСОБА_2 ключів від квартири, а, відтак, відсутність перешкод у доступі до неї.

24 червня 2019 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59396483 в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою, копію якої ОСОБА_1 отримала 02 липня 2020 року.

У визначений державним виконавцем 10-денний строк для добровільного виконання рішення суду боржником не виконано, про що складено відповідні акти.

08 серпня 2019 року винесені постанови № № 59748157, 59748069 про відкриття виконавчих проваджень на виконання постанови відділу державної виконавчої служби від 06 серпня 2019 року № 59396483 про стягнення виконавчого збору в розмірі 8 346,00 грн та 250,00 грн витрат, понесених у зв`язку зі здійсненням виконавчих дій.

Обґрунтовуючи підстави звернення зі скаргою, заявник посилалась на те, що добровільно виконала судове рішення, тому дії державного виконавця щодо прийняття постанов про відкриття виконавчого провадження є незаконними, а стягнення з неї виконавчого збору та витрат, понесених у зв`язку зі здійснення виконавчих дій, є безпідставним.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Так, підставами касаційного оскарження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 стали неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40). У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Таким чином, звертаючись до суду зі скаргою, сторона виконавчого провадження зобов`язана обґрунтувати порушення її прав та свобод із посиланням на конкретні рішення, дії або бездіяльність державного виконавця (інших посадових осіб) та вказати, у чому саме полягає таке порушення.

Частинами другою, третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Нормою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Апеляційний суд установив, що заявник не надала жодних доказів на підтвердження того, що до відкриття виконавчого провадження добровільно та у повному обсязі виконала рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 серпня 2017 року у справі № 459/722/17. Доказів недотримання державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження» заявником також не надано.

Встановивши, що виконавчий документ подано стягувачем до виконання у строк, визначений законом, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що дії державного виконавця при відкритті виконавчого провадження є правомірними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду в цій частині, оскільки суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушив норми процесуального права.

Водночас, Верховний Суд не погоджується з судовими рішеннями судів попередніх інстанцій в частині вирішення скарги про визнання неправомірними постанов державного виконавця від 06 серпня 2019 року про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Так, розділом VІІ ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (у редакції, чинній на час розгляду скарги в судах першої й апеляційної інстанцій) врегульовано питання щодо судового контролю за виконанням судових рішень. Зокрема, згідно із частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Відповідно до частини першої статті 74 зазначеного Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Тобто Законом України «Про виконавче провадження» установлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, стягнення штрафів, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Отже, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Такий правовий висновок сформувала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18) та № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 1915/1868/2012 (провадження № 14-353цс19), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 344/21436/18 (провадження № 14-596цс19), від 23 червня 2020 року у справі № 705/1804/13-ц (провадження № 14-566цс19).

З огляду на вказане скарга в частині вимог про скасування постанов державного виконавця від 06 серпня 2019 року про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки такі постанови стосуються стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, накладених державним виконавцем.

Указане залишилося поза увагою судів, які, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянули справу в цій частині в порядку цивільного судочинства, чим порушили норми процесуального права.

У частинах першій і другій статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19?22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) вказано, що якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає за необхідне закрити провадження у справі в частині вирішення скарги про скасування постанов державного виконавця від 06 серпня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та від 06 серпня 2019 року про стягнення з неї ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження, оскільки оскарження таких постанов не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства. При цьому заявнику слід роз`яснити його право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення скарги про скасування постанов державного виконавця від 06 серпня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження слід скасувати та в цій частині закрити провадження у справі. У решті постанову апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 255, 256, 400, 410, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Матвійчук Галиною Михайлівною, задовольнити частково.

Ухвалу Червоноградського міського суд Львівської області від 20 грудня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року в частині вирішення скарги ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Матус Мирослави Зіновіївни від 06 серпня 2019 року про стягнення виконавчого збору та постанови державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Матус Мирослави Зіновіївни від 06 серпня 2019 року про стягнення витрат, понесених відділом державної виконавчої служби у зв`язку зі здійсненням виконавчих дій, скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Матус Мирослави Зіновіївни від 06 серпня 2019 року про стягнення виконавчого збору та постанови державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Матус Мирослави Зіновіївни від 06 серпня 2019 року про стягнення витрат, понесених відділом державної виконавчої служби у зв`язку зі здійсненням виконавчих дій, закрити.

Повідомити ОСОБА_1 та її представника - адвоката Матвійчук Галину Михайлівну, що розгляд справи в цій частині віднесено до юрисдикції адміністративного суду та протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення вони можуть звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

В іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун