Ухвала

Іменем України

31 березня 2021 року

місто Київ

справа № 2-857/11

провадження № 61-4728ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: приватний виконавець Київського виконавчого округу Мілоцький Олег Леонідович, Акціонерне товариство «Універсал банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року у складі судді Гребенюка В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

ОСОБА_1 у лютому 2020 року звернувся до суду зі скаргою, у якій просив визнати поважними причини пропуску строку на оскарження постанов приватного виконавця Київського виконавчого округу Мілоцького О. Л.

(далі - приватний виконавець) від 16 квітня 2019 року про відкриття виконавчого провадження, арешт коштів боржника, арешт майна боржника; визнати їх незаконними та скасувати.

Скарга обґрунтована тим, що у провадженні приватного виконавця знаходиться виконавче провадження № 58920574 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-857/11, виданого Подільським районним судом міста Києва 23 квітня 2015 року.

На переконання заявника, зазначене виконавче провадження відкрито всупереч Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на виконавчому листі, який пред`явлено для виконання, міститься відмітка про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням судового рішення в повному обсязі, яку було здійснено державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Веред Катериною Миколаївною.

Також заявник вважає, що арешт на майно боржника накладено незаконно, оскільки приватний виконавець не мав підстав для ухвалення постанови, якою накладено арешт на все майно боржника без його ідентифікації. Крім того, постанова приватного виконавця про накладення арешту на грошові кошти боржника є передчасною, оскільки ця постанова ухвалена до виявлення наявних рахунків боржника у банківських установах чи інших фінансових установах.

На обґрунтування підстав поновлення строку звернення до суду зі скаргою заявник зазначив, що його представник Дяченко В. В. ознайомився із матеріалами виконавчого провадження 11 лютого 2020 року, тому саме з цієї дати необхідно обраховувати строк на подання скарги до суду.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що доводи заявника на підтвердження підстав пропуску строку на звернення до суду спростовано відомостями про ознайомлення заявника з матеріалами виконавчого провадження № 58920574, а саме: 14 травня 2019 року, 16 травня 2019 року та 21 травня 2019 року, тому ОСОБА_1 було відомо про оскаржувані постанови державного виконавця з 14 травня 2019 року.

Доводи заявника про те, що його попередній представник неналежним чином виконував свої обов`язки, тому ОСОБА_1 уклав інший договір про правову допомогу 06 лютого 2020 року, суд першої інстанції відхилив, оскільки зазначене не може бути підставною для переривання процесуальних строків.

Також судами першої та апеляційної інстанцій враховано, що обізнаність заявника про оскаржувані постанови державного виконавця підтверджується тим, що у липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа, за яким здійснюється виконавче провадження № 58920574, таким, що не підлягає виконанню.

За наведених обставин суд першої інстанції визнав наведені заявником причини пропуску строку звернення зі скаргою до суду неповажними, що є підставою для залишення скарги без розгляду.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 21 березня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, зокрема з підстав необхідності додатково обґрунтувати заявником підстави поновлення строку звернення зі скаргою до суду. Після усунення недоліків скарги, суд першої інстанції призначив судове засідання, отже, на переконання заявника, питання щодо дотримання процесуальних строків під час звернення зі скаргою до суду вже вирішено.

Заявник вважає, що факт ознайомлення його попереднього представника ОСОБА_5 з матеріалами виконавчого провадження не свідчить про усвідомлення ним факту порушення прав його довірителя, тому, на переконання заявника, саме з 11 лютого 2020 року розпочався відлік процесуального строку для подання скарги на рішення приватного виконавця до суду, а саме, коли новий представник Дяченко В. В. повідомив ОСОБА_1 про факт порушення його прав.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, після її перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

За правилом частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;

б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (частини перша, друга статті 449 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, четвертої, сьомої, восьмої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

За загальним правилом поважними причинами визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

У постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 456/2172/17 Верховний Суд виходив з того, що поважними причинами пропущення процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення скарги стає неможливим або утрудненим.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не є переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Такий висновок зробив Верховний Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено такі обставини.

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мілоцьким О. Л. 16 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58920574. Також постановами приватного виконавця від 16 квітня 2019 року здійснено накладення арешту майна боржника та арешту коштів боржника, які направлено супровідним листом від 16 квітня 2019 року на адресу ОСОБА_1

14 травня 2019 року приватний виконавець зареєстрував заяву адвоката Довженка С. С. від 13 травня 2019 року про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа

№ 2-857/11, виданого Подільським районним судом міста Києва.

Аналогічного змісту заява зареєстрована приватним виконавцем 16 травня 2019 року, а також заява, у якій адвокат Довженко С. С. просить скасувати постанову приватного виконавця про арешт коштів боржника від 16 квітня 2019 року в частині арешту карткового рахунку № НОМЕР_1 , зняти арешт з цього рахунку та відкликати платіжну вимогу.

Приватним виконавцем 29 травня 2019 року зареєстрований адвокатський запит, на який 30 травня 2019 року надано відповідь, зокрема повідомлено про те, що 16 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58920574 та приватним виконавцем вчинено дії з примусового виконання.

Судами першої та апеляційної інстанцій враховано відомості щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 58920574, а саме: 14 травня 2019 року, 16 травня 2019 року та 21 травня 2019 року з матеріалами виконавчого провадження ознайомився представник боржника Довженко С. С. ; 11 лютого 2020 року з матеріалами виконавчого провадження ознайомився адвокат Дяченко В. В.

Отже, наведене свідчить, що ОСОБА_1 обізнаний про факт відкриття виконавчого провадження № 58920574, що підтверджено діями його представника, зокрема ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження, вперше 14 травня 2019 року, а також отриманою адвокатом відповіддю приватного виконавця від 30 травня 2019 року, відповідно до якої повідомлено про відкриття виконавчого провадження.

За наведених обставин підставним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що ОСОБА_1 , звертаючись 20 лютого 2020 року до суду зі скаргою, пропустив визначений процесуальним кодексом строк для подання скарги.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку для подання скарги, зокрема, те, що попередній представник заявника неналежним чином виконував свої обов`язки, є неповажними.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За правилами частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Права та обов`язки учасників справи визначено статтею 43 ЦПК України, зокрема, пунктами 1 та 2 частини першої наведеної статті передбачено право сторони ознайомлюватися з матеріалами справи та брати участь у судових засіданнях.

Отже, аналіз положень процесуального закону доводить, що сторона у справі не обмежується у своїй процесуальній поведінці діями довіреної особи (представника), має право реалізовувати свої права та виконувати обов`язки як самостійно, так і через свого представника. Обрання недобросовісного представника для здійснення представництва у суді не може обґрунтовувати поважності причин пропущення процесуальних строків, оскільки такий вибір відбувся за волею заявника.

А отже, наведені заявником доводи не свідчать про поважність таких причин пропущення строку звернення зі скаргою до суду першої інстанції.

Доводи заявника такого змісту, що «за умови наявності у своєму розпорядженні копій оспорюваних постанов, я б не усвідомив би факту порушення свого права», «факт ознайомлення мого попереднього представника - ОСОБА_5 з матеріалами провадження також не свідчить про усвідомлення останнім факту порушення прав його довірителя», є надуманими та такими, що спростовані встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами.

Посилання заявника на те, що після усунення недоліків скарги та додатково поданих обґрунтувань підстав поновлення строку звернення зі скаргою до суду, суд першої інстанції призначив судове засідання, а отже, на переконання заявника, питання щодо дотримання процесуальних строків під час звернення зі скаргою до суду вже вирішено Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 448 ЦПК України про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

За правилом частини першої статті 451 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Згідно з частиною другою статті 449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Надання судом строку для усунення недоліків скарги на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, усунення таких недоліків заявником та подання додаткових обґрунтувань щодо поважності причин пропуску процесуального строку на звернення до суду не є безумовною підставою для позитивного вирішення поданої скарги, оскільки на стадії прийняття скарги до розгляду по суті суд першої інстанції обмежений доводами лише заявника, які можуть бути визнанні прийнятними, що зумовлено відсутністю додаткових матеріалів, матеріалів виконавчого провадження або їх копій, які подаються приватним виконавцем у призначене судове засідання.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності здійснення переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та його процесуальних повноважень.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року є необґрунтованою.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець Київського виконавчого округу Мілоцький Олег Леонідович, Акціонерне товариство «Універсал банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконними та скасування постанов приватного виконавця, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко