Номер провадження: 22-ц/813/3329/21
Номер справи місцевого суду: 947/4391/20
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Коваленко О.Б., повний текст судового рішення складений 25 жовтня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» від 07 лютого 2020 р. № 84-к про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Служби зв`язку казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба»; поновити ОСОБА_2 на посаді начальника служби зв`язку казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба»; стягнути з казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.02.2020 р. до дати винесення рішення у справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що його звільнено з посади начальника служби зв`язку казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба»незаконно, з грубим порушенням норм КЗпП України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом не було враховано відсутність жодних підстав для звільнення позивача за п.11 ст.40 КЗпП України; судом було проігноровано відмінність показань свідка ОСОБА_3 від наявних у матеріалах справи доказів; показання свідка ОСОБА_4 суд витлумачив неправдиво; претензії відповідача до позивача, щодо демонтажу сторонньої відеокамери на підприємстві, з`явилися після того, як 24.12.20 р. змінилося керівництво підприємства, а отже, працівник не може нести відповідальність тільки через те, що у різних керівників різний погляд на одне і те ж питання.

ОСОБА_2 не оскаржував рішення суду.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представник казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, безпідставними, хибними, які спростовуються матеріалами справи та фактичними обставинами у справі, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, щонаказом казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» від 07.02.2020 р. № 84-к ОСОБА_2 , начальника служби зв`язку, звільнено із займаної посади 07 лютого 2020 року, у зв`язку зі встановленням його невідповідності займаній посаді, на яку його прийнято, протягом строку випробування, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Наказом казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба`від 06.11.2019 р. № 751-к позивача прийнято на роботу на посаду начальника Служби зв`язку з 07 листопада 2019 року із випробувальним терміном 3 (три) місяці, Умова щодо встановлення випробувального терміну з ОСОБА_2 узгоджена, про що свідчить його підпис в наказі.

В грудні 2019 року працівниками казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» було демонтовано камеру відеоспостереження, яка належить ПП «ТМСІ», власнику приміщення, в якому казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» знаходиться на підставі договору оренди, Демонтована камера знаходилася поза межами офісу казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» та була елементом загальної системи безпеки Бізнес-центру «Вузовський». Власнику системи відеоспостереження віддана не була.

Зазначене стало відомо після звернення директора ПП «ТМСІ» до казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба», що фактично призвело до конфлікту з орендодавцем.

З метою з`ясування обставин вказаної події та відновлення працездатності системи відеоспостереження директором казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» видано доручення № 6-Д від 28.12.2019 р.

Відповідно до Рапорту фахівця відділу внутрішньої безпеки Воблого М.Ю. від 21.01.2020 р. № 57-16/3-20, на директора казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба», встановлено наступне:«Доповідаю Вам, що працюючи в рамках доручення № б-Д від 28.12.2019 року над з`ясуванням, обставин демонтажу камери відеоспостереження, яка належить ПП «ТМСІ», мною встановлено: зі слів начальника служби зв`язку ОСОБА_2 у грудні 2019 року він отримав усне розпорядження від начальника відділу внутрішньої безпеки ОСОБА_6 провести аудит системи безпеки казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба». Під час аудиту на другому поверсі офісу казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба», є загальному коридорі, було знайдено відеокамеру, яка не входила до системи відеоспостереження підприємства. ОСОБА_2 , не узгодивши питання с керівництвом КП, самостійно прийняв рішення демонтувати камеру відеоспостереження. Демонтаж камери ОСОБА_2 доручив двом інженерам служби зв`язку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які його виконали.

Після чого до офісу казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» надійшло листа від директора ПП «ТМСІ» Мєлкозьорова Є.В. про те, що демонтована відеокамера є власністю ПП «ТМСІ» як Орендодавця, та є елементом загальної системи безпеки Бізнес-центру «Вузовський».

02.01.2020 року, згідно вищевказаного доручення, працездатність камери відеоспостереження було поновлено інженерами служби зв`язку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Діючи за розпорядженням начальника відділу внутрішньої безпеки ОСОБА_6 , начальник служби зв`язку ОСОБА_2 грубо порушив положення Наказу КП «МПРС» № 717-Н від 04.11.2019 року, за яким він безпосередньо підпорядковується директору КП «МПРС». Також ОСОБА_2 , самостійно приймаючи рішення про демонтаж камери відеоспостереження, діяв за межами своєї компетенції та своїх посадових обов`язків. Рішення ОСОБА_2 було непродуманим та необґрунтованим, що призвело до порушення пунктів договору оренди між казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» та ПП «ТМСІ». хоч і без тяжких наслідків.».

31.01.2020 року директором казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба», як безпосереднім керівником начальника Служби зв`язку ОСОБА_2 , складено висновок за результатами випробування, згідно якого останній випробування не витримав.

04.02.2020 року, тобто за три дні до звільнення та до закінчення строку випробування, позивачу намагалися вручити повідомлення про звільнення за результатами випробування. Однак ОСОБА_2 від ознайомлення та отримання повідомлення відмовився, про що складено відповідний Акт від 04.02.2020 року. Крім того, факт вручення повідомлення 04.02.2020 року позивачем підтверджено в позовній заяві.

Враховуючи встановлення невідповідності ОСОБА_2 , займаній посаді, наказом КП «МПРС» від 07.02.2020 р. № 84-к його звільнено.

Також суд надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ,які були допитані у судовому засіданні та пояснили, що вони візували наказ щодо прийняття на роботу ОСОБА_2 з випробувальним терміном.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними.

Відповідно до частини 26 ч. 1 Кодексу законів про працю України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Згідно статті 27 ч. 1 КЗпПУ строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.

У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення (частина 2 статті 28 КЗпПУ).

Звільнення на підставі пункту 11 статті 40 КЗпПУ з урахуванням частини другої статті 28 КЗпП України має відбуватися за наступних умов; 1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування.

На підставі викладеного, судом встановлено, що наказ КП «МПРС» від 07.02.2020 № 84-к «Про звільнення» виданий відповідно до вимог чинного законодавства України.

Також судом зазначено наступне.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що наказом виконуючої обов`язки директора казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» Купрій А. А. від 06.11.2019 р. № 751-к його прийнято на роботу на посаду начальнику Служби зв`язку з 07 листопада 2019 року без встановлення випробувального терміну, проте таке твердження позивача не відповідає дійсності, оскільки відповідно до наказу казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» від 06.11.2019 р. № 751-к його прийнято на роботу на посаду начальника Служби зв`язку з 07 листопада 2019 із випробувальним терміном 3 (три) місяці. Оригінал даного наказу знаходиться у відділу у правління персоналом, а копія - в особистій справі ОСОБА_2 .

Крім того, 06.11.2019 року наказ казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» від 06.11.2019 р. № 751-к був наданий до Одеського міського центу зайнятості.

Також позивачем зазначено, що 06.11.2019 року він ознайомлений з наказом казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» від 06.11.2019 р. № 751-к про прийняття його на роботу без випробувального строку, про що свідчить його особистий підпис. На підставі зазначеного наказу він приступив до роботи 07 листопада 2019 року.

Проте, в наказі казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» від 06.11.2019 р. № 751-к, оригінал якого знаходиться в у відділі управління персоналом значиться 3-х місячний випробувальний термін, з яким він погодився при прийнятті на роботу, про що свідчить його особистий підпис.

Відповідно до Розділу 3 Положення про відділ управління персоналом казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба». затвердженого наказом КП «МПРС» від 27.05.2016 р. №29-н. до основних функції відділу управління персоналом, зокрема, відносяться:

- підготовка проектів і оформлення наказів та інших документів за підписом директора підприємства з особового складу (прийом на роботу, переміщення, звільнення, заохочення, накладення стягнень і т.д.), підготовка і здача документів в архів, зберігання зазначеної документації;

- ведення і зберігання особових справ, трудових договорів і угод з працівниками, систематичне відображення в особових справах працівників змін в їх анкетно-біографічних даних, оформлення основних та додаткових відпусток, відгулів вихідних днів тощо.

З наведеного вбачається неможливість зберігання та знаходження оригіналів кадрових документів, в тому числі, наказів з особового складу поза межами відділу управління персоналом казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба».

Заохочення позивача під час роботи у казенного підприємства «Морська пошукова-рятувальна служба» стосувалися попередніх періодів його роботи на підприємстві, які до спірного періоду не мали відношення.

У зв`язку з викладеним, судом вірно встановлено, що ОСОБА_9 стало відомо про прийняття його на роботу на посаду начальника служби зв`язку випробувальним строком в три місяці в день видання наказу КП «МПРС» № 751-к, а саме 06.11.2019 року.

Згідно з ч.2 ст. 28 КЗпП України, у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Законодавство не регламентує та не встановлює вимоги про обов`язкову наявність документів, які підтверджують невідповідність працівника посаді або виконуваній роботі.

Правовий висновок щодо правомірності звільнення позивача підтверджується постановою Верховного Суду від 05.12.2019 року по справі № 522/3864/18, в якій зазначено, що розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято.

Термін «невідповідність» означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. За такі порушення працівник може бути звільнений на підставі відповідних статей КЗпП України, а не за результатами випробування.

Отже, підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий.

При цьому, вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування.

Пунктом 11 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено звільнення працівника через встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Звільнення на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України з урахуванням частини другої статті 28 КЗпП України має відбуватися за наступних умов; 1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування.

Таким, чином, оскільки відповідно до вимог статті 28 КЗпП відповідачем було встановлено невідповідність працівника займаній посаді та виконуваній роботі, позивача належним чином у встановлені строки письмово повідомлено про звільнення на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП, звільнення відбулося в межах строку випробування.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не було враховано відсутність жодних підстав для звільнення позивача за п.11 ст.40 КЗпП України є безпідставними, оскільки звільнення відбулося в межах строку випробування ОСОБА_2 , який був прийнятий на роботу з випробувальним терміном.

Доводи про те, що судом було проігноровано відмінність показань свідка ОСОБА_3 від наявних у матеріалах справи доказів, а показання свідка ОСОБА_4 суд витлумачив неправдиво, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, встановленими обставинами у справі та наданими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 було прийнято на роботу без випробувального терміну, спростовується матеріалами справи, а саме тим, що ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтвердив ту обставину, що підписав наказ про прийняття з випробувальним терміном.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 пояснила, що наказ про прийняття на роботу з випробувальним терміном був винесений помилково, колегія суддів вважає безпідставними з урахуванням встановлених матеріалів справи, та огляду оригіналу наказу про прийняття на роботу саме з випробувальним терміном, підписаним ОСОБА_2 , який міститься в особистій справі на підприємстві.

Більш того ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснив, що не оскаржував рішення суду, фактично з ним погодився.

Доводи про те, що претензії відповідача до позивача, щодо демонтажу сторонньої відеокамери на підприємстві, з`явилися після того, як 24.12.20 змінилося керівництво підприємства, а отже, працівник не може нести відповідальність тільки через те, що у різних керівників різний погляд на одне і те ж питання також є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надала додаткові письмові докази, а саме висновок експерту з приводу візування наказу про прийняття на роботу ОСОБА_2 без випробувального висновку начальником відділу управління персоналом ОСОБА_3 .

З метою перевірки зазначених доводів апеляційної скарги, апеляційним судом задоволено клопотання ОСОБА_1 та залучено висновок експерта, однак колегія суддів вважає, що даний доказ не є належним з тих підстав, що як вбачається з висновку експерта дослідження проведено з копії документу, без відібрання експериментальних зразків підпису ОСОБА_3 , а також, колегія суддів наголошує на тому,що доказів про те, що ОСОБА_2 було прийнято на посаду без випробувального терміну матеріали справи не містять.

За таких підстав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження.

Вказані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 01 квітня 2021 року .

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра