Провадження № 2/760/281/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Федоренко Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 27 травня 2019 року звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва із зазначеною позовною заявою до відповідача в якій просить, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог, стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 61172,39 доларів США, з яких сума основного боргу становить 52 000 доларів США, проценти за користування позикою - 3 389,42 доларів США та три відсотки річних - 5 782,97 доларів США; стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач посилається на наступне.

19 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачу була надана та, останнім, отримана грошова сума в розмірі 54 000 грн, яку відповідач зобов`язалася повернути до 31 грудня 2015 року, що підтверджується власноруч написаною та підписаною відповідачем розпискою.

04.05.2016 позивачем було подано позовну заяву про стягнення боргу до Солом`янського районного суду міста Києва. Після відкриття провадження по справі, відповідач запевнила позивача про реальну можливість повернення боргу найближчим часом. Після чого, позивач вирішила надати відповідачу час для добровільного виконання зобов`язання.

01.11.2016 Солом`янським районним судом м. Києва було постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду. Однак, після цього, відповідач знову почала уникати зустрічі з позивачем та весь час продовжувала обумовлені строки повернення боргу.

11.05.2019 відповідачем було повернуто частину боргу в розмірі 2000,00 доларів США.

Однак, після повернення вказаної вище суми відповідач уникає зустрічі з позивачем, та неодноразово своїми діями довела про недобросовісне відношення до своїх зобов`язань за договором, враховуючи, що сума боргу є великою, а термін виконання зобов`язання давно сплив, до теперішнього час борг не повернуто в повному обсязі, позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 27.05.2019 зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 30.05.2019 року відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

06 грудня 2019 року до суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_3 , відповідно до якого останній просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача посилається на те, що відповідач не заперечує факту отримання грошових коштів від позивача за розпискою, яку написала власноруч, та визнає, що за розпискою повинна була повернути борг до 31 грудня 2015 року.

При цьому, грошові кошти були отримані позивачем в повному обсязі до 31 грудня 2015 року, в присутності свідків, за усною домовленістю між відповідачем та позивачем, але остання розписку відповідачу не віддала після повного погашення боргу, вказуючи, що вона її загубила, а в неї залишилась тільки копія.

На пропозицію відповідача написати розписку про те, що вона повністю розрахувалась і жодних претензій позивач за розпискою від 19.09.2015 до неї немає, ОСОБА_1 пообіцяла, що зробить це, але згодом відмовилась це зробити, та припинила спілкування з ОСОБА_2 .

Що стосується позовної заяви, поданої до Солом`янського районного суду міста Києва 04.05.2016, то відповідач, зазначає, що позивач пояснила їй, що помилково подала цей позов, а на повторну вимогу повернути розписку, зазначила, що оригіналу в неї немає.

Звертаючись до суду з позовною заявою 27.05.2019 позивач надала розписку, в якій її рукою написано, що вона отримала 2000,00 дол. США від ОСОБА_2 , однак на підтвердження передачі саме цих грошей підпис відповідача на розписці відсутній.

22.09.2020 позивачем подано відповідь на відзив, в якому остання зазначає, що твердження відповідача про повернення отриманої позики в повному обсязі є безпідставними, та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Між ними ніколи не стояло питання про повернення розписки як наслідок виконання грошового зобов`язання, оскільки таке виконання не відбулось до теперішнього часу.

Ухвалою суду від 22.09.2020, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

08 лютого 2021 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій посилається на те, що строк повернення боргу був визначений розпискою до 31.12.2015, з позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 27.05.2019, тобто зі спливом строку позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов та стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 61 172,39 доларів США, з яких сума основного боргу становить 52 000 доларів США, проценти за користування позикою - 3 389,42 доларів США та три відсотки річних - 5 782,97 доларів США та судові витрати.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та застосувати строк позовної давності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи‚ оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 19.09.2015, ОСОБА_2 взяла в борг грошові кошти в сумі 54 000,00 дол. США у ОСОБА_1 і зобов`язалась їх повернути до 31.12.2015.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

Враховуючи те, що 19 вересня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору.

Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, представником позивача надано суду оригінал розписки, що свідчать про отримання 19 вересня 2015 року відповідачем грошових коштів

Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Наявність оригіналу розписки у позивача є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно розписки від 19 вересня 2015, сторони встановили строк дії позики - до 31 грудня 2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Однак, враховуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Проте, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

04.05.2016 року позивач звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила стягнути борг за розпискою від 19.09.2015 в сумі 54 000,00 дол. США, а також інфляційні втрати та 3 % відсотки річних.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Ухвалою суду від 01.11.2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишено без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, пред`явлення позову позивачем 04.05.2016 року, який був залишений судом без розгляду, не зупинив перебігу позовної давності.

Що стосується напису на розписці про те, що ОСОБА_1 11 травня 2019 року отримала 2000,00 дол. США, як підставу для переривання строку позовної давності у зв`язку з визнанням відповідачем свого боргу, то суд зазначає наступне.

З аналізу вищенаведеним норм законодавства вбачається, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Строк виконання зобов`язання за розпискою встановлений до 31 грудня 2015 року, після спливу цього строку у позивача виникло право звернення до суду за захистом свого порушеного права, враховуючи загальний трирічний строк позовної давності, таке право позивач могла реалізувати до 31 грудня 2018 року.

Таким чином, строк позовної давності сплив 31.12.2018, запис від 11.05.2019 про часткове повернення боргу не може бути підставою для переривання перебігу строку позовної давності, оскільки вчинений поза межами такого строку.

З цим позовом ОСОБА_1 звернулася до суду 27.05.2019, тобто з пропуском строку загальної позовної давності.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Даних, які б свідчили про поважність пропуску строку позовної давності, або про наявність підстав для переривання строку позовної давності судом не встановлено.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦПК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приймаючи до уваги, що позовну заяву подано з пропуском строку позовної давності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за договором позики задоволенню не підлягають.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.11, 202, 203, 207, 253, 256-257, 260-267, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 553, 610, 611, 629, 631, 638, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 223, 258, 263-265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Кушнір