Справа № 503/133/21
УХВАЛА

іменем України

05 квітня 2021 року м. Шаргород

Справа №503/133/21

Провадження №4-с/152/2/21

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши в залі суду цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання,

встановив:

22.03.2021 року до Шаргородського районного суду Вінницької області надійшла скарга ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, передана по підсудності Кодимським районним судом Одеської області на підставі ухвали від 03.02.2021 року (а.с.22).

У скарзі ОСОБА_1 просить визнати неправомірним нарахування державним виконавцем Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Макогонюком О.Б. заборгованості та скасувати розрахунок №42-12330 від 24.12.2020 року заборгованості по сплаті аліментів по виконавчому провадженню №44067168; звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на підставі ч.2 ст.197 СК України як такої, що виникла за незалежними від нього обставинами, враховуючи, що він сумлінно виконував рішення суду про стягнення аліментів.

Скарга мотивована тим, що рішенням Шаргородського районного суду від 16.09.2009 року у цивільній справі №2-495/2009 з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 210 грн., починаючи з 26.08.2009 року і до досягнення донькою повноліття та за вказаним судовим рішенням видано виконавчий лист від 15.04.2014 року за №2-495/09, за яким Кодимським РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження №44067168.

30.01.2021 року з мережі Інтернет він дізнався про звернення ОСОБА_2 до Шаргородського районного суду з позовом до нього про стягнення неустойки (пені) по заборгованості по виплаті аліментів.

За допомогою системи «Електронний суд» він ознайомився із матеріалами справи та встановив наявність оспорюваного розрахунку заборгованості по аліментах від 24.12.2020 року за №42-12330 за період з 26.08.2009 року по 20.12.2020 року, який здійснив державний виконавець Макогонюк О.Б.

20.12.2020 року його донька досягла повноліття і він припинив виплати по аліментах.

Йому не відомо, з яких причин виникла заборгованість по аліментах.

Ознайомившись із вказаним розрахунком, йому стало відомо, що з серпня 2018 року по грудень 2020 року у нього почала з`являтися заборгованість по сплаті аліментів, про що він не був обізнаний, оскільки стабільно здійснював платежі в розмірі 500 грн. за рішенням суду, яке не змінювалося, не оскаржувалося, а також відсутні інші судові рішення по визначенню іншого розміру аліментів.

Квитанції про проплату аліментів знаходяться у виконавчому провадженні.

На його переконання, державний виконавець мав би повідомити йому про появу заборгованості по аліментах.

При цьому державний виконавець не повідомив його про наявність заборгованості по аліментах, тому вважає, що діями державного виконавця порушені його конституційні права, у зв`язку із чим він звернувся із скаргою до Кодимського районного суду Одеської області.

Вважає, що оскільки заборгованість по аліментах виникла не з його вини, враховуючи, що він сумлінно виконував рішення суду, то, згідно із ч.2 ст.197 ЦПК України, його слід звільнити від заборгованості за аліментами.

При вирішенні скарги покликається на норми ст.ст.477, 449, 451 ЦПК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями Шаргородського районного суду від 22.03.2021 року визначено головуючого у справі суддю Славінську Н.Л. (а.с.24).

Провадження за скаргою ОСОБА_1 відкрито 24.03.2021 року (а.с.25-26).

Заявник ОСОБА_1 , згідно з ухвалою Шаргородського районного суду від 26.03.2021 року (а.с.37-38), приймає участь в судовому засіданні по розгляду скарги в режимі відеоконференції.

ОСОБА_1 скаргу підтримав, просить її задовольнити та визнати неправомірним нарахування державним виконавцем Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Макогонюком О.Б. заборгованості та скасувати розрахунок №42-12330 від 24.12.2020 року заборгованості по сплаті аліментів по виконавчому провадженню №44067168; звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на підставі ч.2 ст.197 СК України.

Суду ОСОБА_1 пояснив, що 30.01.2021 року через систему «Електронний суд» дізнався про те, що стягувач ОСОБА_2 звернулася до Шаргородського районного суду з позовом про стягнення з нього пені та надала до позову розрахунок заборгованості, що здійснений державним виконавцем Макогонюком О.Б. від 24.12.2020 року, який вважає неправомірним, тому відразу звернувся із скаргою на дії державного виконавця до Кодимського районного суду, яка по підсудності направлена для розгляду до Шаргородського районного суду.

Він оскаржує в судовому порядку як неправомірні дії державного виконавця Макогонюка О.Б., який при здійсненні виконавчого провадження неправомірно з липня 2018 року самовільно, на його переконання, збільшив розмір стягуваних з нього аліментів, тоді як відповідного рішення про збільшення розміру аліментів, що мають стягуватися з нього на утримання доньки, не було і рішенням суду від 16.09.2009 року розмір аліментів, що мають стягуватися на користь ОСОБА_2 , визначено у розмірі 210 грн.

Ним сплачувалися аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі 210 грн.

Збільшивши самовільно розмір аліментів, державний виконавець Макогонюк О.Б. порушив його конституційні права, та до того ж, не повідомив про таку дію, а він не був обізнаний про зміни в сімейному законодавстві щодо визначення мінімального гарантованого розміру аліментів на утримання дитини.

Державний виконавець не є особою, яка, відповідно до ст.192 СК України, може збільшувати або зменшувати розмір аліментів, це може зробити суд у судовому рішенні при зверненні з відповідним позовом сторони виконавчого провадження, разом з тим, внаслідок самовільного збільшення розміру аліментів державним виконавцем, у нього виникла заборгованість за аліментами, але не з його вини, а з вини державного виконавця.

Розрахунок заборгованості за аліментами від 24.12.2020 року вважає неправомірним тому, що з липня 2018 року з нього стягувалися аліменти державним виконавцем у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

ОСОБА_1 суду пояснив, що з 2009 року він сплачував аліменти у добровільному порядку на користь ОСОБА_2 на утримання доньки, а 07.07.2014 року дізнався у відділі ДВС про примусове стягнення з нього аліментів, оскільки був викликаний у відділ ДВС та отримав постанову про відкриття виконавчого провадження.

Також, суду ОСОБА_1 пояснив, що від сплати аліментів він не відмовлявся, рішення суду виконував, аліменти сплачував, навіть якщо ці сплати і були нерегулярними та існувало прострочення, то, не сплативши аліменти у певних місяцях, у наступних місяцях він сплачував аліменти з врахуванням несплачених аліментів за попередні місяці, тобто погашав заборгованість, що вважає також і зручним для стягувача, яка відразу отримувала достатньо велику суму аліментів за кілька місяців. Квитанції про сплачені аліменти надавав у виконавчу службу. Перешкод для ознайомлення з виконавчим провадженням він не мав, востаннє з ним ознайомлювався у 2014 році, будь-яких заяв чи клопотань до державного виконавця з приводу ознайомлення з виконавчим провадженням чи про наявність у нього заборгованості за аліментами, не подавав, вважав, що має переплату за аліментами. Йому не відомо, чи закінчено виконавче провадження на теперішній час, оскільки державний виконавець про таке його не повідомляв, хоча донька вже досягла повноліття, а він особисто до державного виконавця з цього приводу не звертався та виплати по аліментах припинив з 20.12.2020 року, тобто з досягненням дитиною повноліття.

До того ж, він звернувся до державного виконавця із заявою від 29.03.2021 року про зарахування в рахунок аліментів коштів у розмірі 11667 грн., які він сплачував на користь доньки поза рішенням суду про стягнення аліментів, відкривши для цього картковий рахунок у Приватбанку та перераховуючи на нього кошти для потреб доньки, але відповіді від державного виконавця він не отримав досі, у зв`язку із чим просить суд зобов`язати державного виконавця вказані грошові кошти зарахувати у рахунок сплати аліментів.

Крім того, просить у порядку судового контролю за виконанням рішення звільнити його від заборгованості за аліментами, згідно з вимогами ч.2 ст.197 СК України.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, про його дату, час та місце повідомлена належним чином (а.с.39 на звороті, 44).

31.03.2021 року ОСОБА_2 подала до Шаргородського районного суду заяву, в якій просить проводити розгляд скарги у її відсутності (а.с.55).

Крім того, в означеній заяві стягувач ОСОБА_2 зазначила, що не визнає вимог скарги ОСОБА_1 , просить у її задоволенні відмовити, оскільки вважає вірним розрахунок заборгованості, здійснений державним виконавцем. На її думку, переказ кількох сотень гривень ОСОБА_1 доньці у День її народження чи на 8 Березня, не є сплаченими аліментами, а невизнання заявником факту сплати аліментів з липня 2018 року у розмірі 972 грн., а не 210 грн., вважає невірною позицією платника аліментів.

Суб`єкт оскарження представник Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), залучений до участі в справі на підставі ухвали суду від 24.03.2021 року (а.с.25-26), в судове засідання для розгляду скарги ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про надіслання копії ухвали суду від 24.03.2021 року та судової повістки на офіційну електронну адресу відділу (а.с.29). Про причини неявки в судовий розгляд скарги суб`єкт оскарження не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подавав, як і не висловив своєї правової позиції щодо скарги ОСОБА_1 .

При цьому, в ухвалі від 24.03.2021 року судом було роз`яснено право на участь суб`єкта оскарження в судовому засіданні в режимі відеоконференції, згідно з вимогами ст.212 ЦПК України.

Правом на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, згідно з вимогами ст.212 ЦПК України, суб`єкта оскарження не скористався.

Державний виконавець Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Макогонюк О.Б. залучений до участі в справі на підставі ухвали суду від 24.03.2021 року у якості суб`єкта оскарження (а.с.25-26), в судове засідання для розгляду скарги ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про надіслання копії ухвали суду від 24.03.2021 року та судової повістки на офіційну електронну адресу відділу (а.с.30). Про причини неявки в судовий розгляд скарги суб`єкт оскарження не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подавав, як і не висловив своєї правової позиції щодо вимог та мотивів скарги ОСОБА_1 .

При цьому, в ухвалі від 24.03.2021 року судом було роз`яснено право на участь суб`єкта оскарження в судовому засіданні в режимі відеоконференції, згідно з вимогами ст.212 ЦПК України.

Правом на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, згідно з вимогами ст.212 ЦПК України, державний виконавець Макогонюк О.Б. не скористався.

Заперечень щодо скарги ОСОБА_1 ні Кодимський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ні державний виконавець Макогонюк О.Б. до суду не надіслали.

В судове засідання не з`явилися стягувач та суб`єкти оскарження, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, оскільки, відповідно до вимог ч.2 ст.450 ЦПК України встановлено, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

Вирішуючи спір суд встановив, що 16.09.2009 року Шаргородським районним судом Вінницької області постановлено судове рішення у справі №2-495/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, відповідно до якого позов задоволено частково: зменшено розмір аліментів, присуджених рішенням Шаргородського районного суду від 13.07.2004 року у справі №2/754-2004 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначено їх у розмір 210 грн. щомісячно, починаючи з 26.08.2009 року до досягнення дитиною повноліття; раніше виданий виконавчий лист відкликано (а.с.8-9).

Означене рішення набрало законної сили 07.10.2020 року (а.с.8-9).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

15.04.2014 року за вказаним вище судовим рішенням від 16.09.2009 року, яке набрало законної сили 07.10.2009 року, Шаргородським районним судом видано виконавчий лист, строк пред`явлення якого до виконання до 20.12.2020 року (а.с.16).

За виданим 15.04.2014 року Шаргородським районним судом виконавчим листом Кодимським районним відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито та здійснювалося виконавче провадження №44067168.

Вказані обставини сторонами виконавчого провадження стягувачем ОСОБА_2 , боржником ОСОБА_1 , а також суб`єктами оскарження не оспорюються.

24.12.2020 року державним виконавцем Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Макогонюком О.Б. проведено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів, відповідно до якого заборгованість нарахована з розрахунку розміру аліментів 210 грн. на місяць, визначеному у виконавчому документі, яка почала виникати з вересня 2009 року; у розмірі 972 грн. на місяць, починаючи з липня 2018 року до листопада 2018 року; у розмірі 1013,50 грн. на місяць з грудня 2018 року до червня 2019 року; у розмірі 1059 грн. на місяць з липня 2019 року до листопада 2019 року; у розмірі 1109 грн. з грудня 2019 року до червня 2020 року; у розмірі 1159 грн. на місяць з липня 2020 року до грудня 2020 року (а.с.10-13).

Також зазначеним розрахунком встановлено, що ОСОБА_1 має загальну заборгованість зі сплати аліментів за період з 26.08.2009 року по 20.12.2020 року у розмірі 23797,15 грн.

Як зазначив державний виконавець, розрахунок ним проведено, керуючись вимогами п.3 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.195 СК України, у відповідності до вимог виконавчого документу, квитанцій про сплату аліментів, які містяться в матеріалах виконавчого провадження (а.с.13).

Розглянувши скаргу ОСОБА_1 , суд прийшов до наступного.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця, згідно з ч.1 ст.448 ЦПК України, подається до суду, який видав виконавчий документ.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2020 року у справі №682/3112/18 зробила висновок про те, що оскільки скаржник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, така скарга має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі №201/10328/16-ц (провадження №14-192цс18).

Суд при вирішенні скарги ОСОБА_1 враховує вказаний правовий висновок ВП ВС.

Частиною 1 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів.

Відповідно до ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи-підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Частиною 8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно із ч.3 ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Право та порядок на звернення до суду за захистом прав, свобод чи законних інтересів визначається процесуальним законом.

ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця. З огляду на зміст скарги та заявлених вимог заявник не погоджується як з визначеним державним виконавцем розміром заборгованості по аліментам, так і з наявністю заборгованості взагалі, а також з порядком стягнення аліментів державним виконавцем, починаючи з липня 2018 року у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Крім того, ОСОБА_1 в порядку оскарження дій державного виконавця, просить звільнити його від заборгованості за аліментами на підставі ч.2 ст.197 СК України.

Так, суд вважає, що вимога ОСОБА_1 , яка стосується питання з приводу правомірності визначення державним виконавцем розміру заборгованості за аліментами підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 01.10.2020 року у справі №344/17895/19.

Проте, суд вважає, що вимога ОСОБА_1 про звільнення його від сплати заборгованості за аліментами згідно з вимогами ч.2 ст.197 СК України, не підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, встановленому розділом VІІ ЦПК України, а підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки вказана вимога законодавства закріплена у нормах як процесуального, так і матеріального права.

Так, ч.4 ст.273 ЦПК України встановлено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Частиною 2 ст.197 СК України встановлено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи обов`язки.

Отже, боржник ОСОБА_1 вправі звернутися до суду зі скаргою щодо розміру нарахованої державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів у порядку виконання судового рішення, тоді як вимога про звільнення від сплати заборгованості за аліментами підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що в провадженні Кодимського РВ ДВС перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Шаргородським районним судом 15.04.2014 року за рішенням цього ж суду від 16.09.2009 року, яким зменшено розмір стягуваних з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки та визначено їх у розмірі 210 грн.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VIII частину другу статті 182 Сімейного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

А Законом України №2475-VIII від 03.07.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» абзац другий частини другої статті 182 Сімейного кодексу України після слова «Мінімальний» доповнено словом «гарантований».

Тобто редакція абзацу другого частини другої статті 182 СК України у редакції вказаного Закону наступна: «Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Цим же Законом доповнено абзацом другим частину першу статті 71 ЗУ «Про виконавче провадження» такого змісту: «Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України».

Частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

У частинах першій, другій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Усталеним є розуміння юридичних фактів як певних фактів реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині третій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.

Такий правовий висновок зробила ВП ВС у постанові від 04.03.2020 року у справі №682/3112/18, який суд враховує при вирішенні вказаного спору.

Також, ВП ВС зробила висновок, що оскільки Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України, то законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Отже, суд вважає безпідставним ствердження ОСОБА_1 у скарзі про те, що, враховуючи, що після постановлення рішення Шаргородського районного суду від 16.09.2009 року розмір стягуваних з нього аліментів не змінювався іншим рішенням суду, то державний виконавець неправомірно нараховував йому до стягнення аліменти з липня 2018 року у мінімальному гарантованому розмірі, встановленому СК України, оскільки державний виконавець діяв у межах своїх повноважень, встановлених ч.1 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» та, розраховуючи заборгованість по аліментах, правильно виходив із мінімального гарантованого розміру аліментів на рівні 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, судом при перевірці розрахунку заборгованості встановлено, що ОСОБА_1 не у повному обсязі здійснював сплату аліментів і у розмірі по 210 грн. щомісячно, визначеному рішенням Шаргородського районного суду від 16.09.2009 року, що вбачається із розрахунку заборгованості і не спростовано боржником, який навпаки, в судовому засіданні пояснив, що допускав прострочення зі сплати аліментів, але сплачував аліменти у наступні періоди з врахуванням прострочення, що вважав зручним як для себе, так і для стягувача, яка отримувала відразу значну суму грошових коштів у рахунок аліментів, а не у розмірі 210 грн. щомісячно.

Також, суд вважає помилковим ствердження заявника ОСОБА_1 про те, що неправомірною є дія державного виконавця, який, розрахувавши розмір заборгованості по аліментах, не повідомив його про це, оскільки, відповідно до ч.4 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику тільки у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи-підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Жодної із вказаних обставин судом не встановлено, оскільки після досягнення донькою повноліття із заявою про наявність у нього заборгованості боржник до державного виконавця не звертався, хоча був обізнаний про примусове виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, і безперечно міг, мав можливість та був зобов`язаний в ході виконавчого провадження з розумним інтервалом сам цікавитися провадженням щодо нього, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки як сторона виконавчого провадження, що встановлені в ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження».

До того ж, з огляду на вимоги п.7 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», яким передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, в тому числі, закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів, то виконавче провадження зі стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за аліментами не підлягає закінченню, оскільки наявна заборгованість останнього по аліментах, стягнутих за рішенням суду до повноліття його доньки.

Відтак, підстави для самостійного повідомлення державним виконавцем Богачука С.В. про наявність заборгованості по аліментах, без заяви останнього, відсутні.

Також, суд встановив, що розрахунок заборгованості здійснено саме за період з 26.08.2009 року по 20.12.2020 року включно, про що зазначено у фабулі розрахунку (а.с.10), тобто до досягнення дитиною повноліття, як визначено у судовому рішенні та виконавчому документі, у зв`язку із чим суд не приймає до уваги ствердження ОСОБА_1 про зарахування до вказаного періоду заборгованості за аліментами за січень 2021 року.

Виходячи з аналізу законодавства та доказів, наявних у справі, суд прийшов до висновку, що нарахування заборгованості ОСОБА_1 за аліментами за період з 26.08.2009 року по 20.12.2020 року включно державним виконавцем Макогонюком О.Б. є правомірним, відповідає вимогам ст.195 СК України та ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому відсутні підстави для скасування розрахунку №42-12330 від 24.12.2020 року заборгованості по сплаті аліментів по виконавчому провадженню №44067168, здійсненого державним виконавцем Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Макогонюком О.Б.

При цьому, в силу вимог ст.ст.12, 13 ЦПК України, учасники у вказаній справі не були позбавлені рівності у наданні суду доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Так, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Проте, суд констатує той факт, що заявником ОСОБА_1 не надано належних, достовірних та допустимих доказів на спростування правомірності здійсненого державним виконавцем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.

Крім того, суд звертає увагу, що вимога ОСОБА_1 у скарзі на дії/бездіяльність органу примусового виконання про звільнення його від сплати заборгованості за аліментами не підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, встановленому розділом VІІ ЦПК України, а підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ст.451 ЦПК України).

Таким чином, скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Також, суд звертає увагу на те, що 31.03.2021 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 надіслав до Шаргородського районного суду «Додаткові пояснення», в яких, серед іншого зазначив про те, що 24.03.2021 року в ході розгляду іншої цивільної справи, де він є стороною, йому стало відомо, що стягувач ОСОБА_2 визнала ту обставину, що ним, як батьком, здійснювалися грошові перекази особисто доньці окремо від сплати аліментів, у зв`язку із чим він 29.03.2021 року звернувся до Кодимського РВ ДВС із заявою про зарахування вказаних грошових коштів у рахунок сплати аліментів, але відповіді від державного виконавця не отримав, тому просить суд зобов`язати вказаний відділ ДВС зарахувати ці кошти як сплату аліментів у виконавчому провадженні №44067168 (а.с.45).

Вказана вимога не підлягає задоволенню судом у цій цивільній справі, оскільки предметом скарги ОСОБА_1 є оспорювання дії державного виконавця, яка полягає у здійсненні розрахунку заборгованості за аліментами за №42-12330 від 24.12.2020 року, тоді як із заявою до державного виконавця про включення у рахунок аліментів грошових переказів на картку доньки окремо від сплачуваних аліментів ОСОБА_1 звернувся тільки 29.03.2021 року, у зв`язку із чим ця обставина не може враховуватися судом при перевірці правомірності здійсненого саме 24.12.2020 року розрахунку заборгованості.

При цьому, суд констатує той факт, що ОСОБА_1 , в силу вимог ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження», не позбавлений права звертатися до державного виконавця, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Крім того, суд констатує, що ОСОБА_1 при вирішенні скарги покликається на вимоги ст.477 ЦПК України, разом з тим, вказана норма не підлягає застосуванню при розгляді скарги в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, оскільки регулює порядок розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.447-451, 260 ЦПК України,

ухвалив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання відмовити.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином (п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Ухвала складена та проголошена 05.04.2021 року.

Суддя: