Номер провадження 2/754/300/21 Справа №754/8243/19
31 березня 2021 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Скрипки О.І.,
при секретарі Моторенко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянський районний відділ державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання права власності на Ѕ частину квартири, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 23.07.2010 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 17.05.2017 року ними в інтересах сім`ї для постійного проживання було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Дана квартира придбана за спільні кошти подружжя та зареєстрована на ім`я відповідача за їхньою спільною домовленістю.
Як зазначає позивач, після проведення у квартирі ремонтних робіт та облаштування відповідач почав постійно наголошувати на тому, що квартира придбана за його особисті кошти. Вирішити спір в позасудовому порядку неможливо, оскільки відповідач не визнає за нею право на її частку квартири та відповідає відмовою. На час звернення до суду їй стало відомо про те, що у провадженні третьої особи перебуває виконавче провадження про витребування у відповідача спірної квартири на користь територіальної громади м.Києва.
Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що спірна квартира є її єдиним житлом, з метою захисту своїх прав, посилаючись на норми ст.ст.60, 61 СК України, ст.368 ЦК України, позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 05.06.2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.11.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
Позивач в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, а також просить розглядати справу в її відсутність.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Крім того, будучи достовірно обізнаним про розгляд справи в суді, відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, з жодними клопотаннями до суду не звертався.
За даних обставин суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, проти чого не заперечувала позивач у своїй заяві.
Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.10.2010 року (а.с.12).
Також, судом встановлено, що під час шлюбу, а саме 17.05.2017 року відповідачем, придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с.13-18, 95-96).
Відповідно до п.10.7 договору купівлі-продажу спірної квартири від 17.05.2017 року, відповідач, як покупець, підтвердив та довів до відома продавця, що грошові кошти, за які придбається квартира, набуті під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , її згода на придбання за ціну та на умовах за його власним розсудом викладена в її особистій нотаріально посвідченій заяві від 10.05.2017 року.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
За правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію.
Так, як вбачається із матеріалів справи, спірна квартира була придбана відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачем, відтак, вона підлягає поділу в загальному порядку.
Належних доказів в спростування наведеного та доказів в підтвердження того, що спірне майно придбано за особисті кошти відповідача чи за кошти інших осіб суду не надано, не містять таких доказів й матеріали справи. Натомість, при придбанні квартири відповідач засвідчив у договорі про те, що квартира придбана за спільні кошти подружжя.
Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрована за відповідачем, була придбана під час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частинах.
Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог і суд визнає за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири.
На підставі ст.ст.69-72, 372 СК України, ст.368 ЦК України, Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 року, керуючись ст.ст.4, 10, 76, 141, 206, 264-265, 268, 273, 365 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 33,0 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 31 березня 2021 року.

Суддя: