ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Чернівці

справа № 713/1710/15-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2015 року (головуючий у 1-й інстанції Кириляк А.Ю.),-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 23.04.2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CVVWGA00000023, згідно умов якого відповідач отримав кредит в сумі 15000 доларів США на строк до 22.04.2022 року.

Зазначає, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №CVVWGA00000023 від 23.04.2007 року не виконав належним чином, у зв`язку з чим станом на 04.08.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 76802,22 доларів США, з яких: 35439,95 долари США заборгованість за кредитом; 14104,02 долари США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2221,20 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 25037,05 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №CVVWGA00000023 від 23.04.2007 року в сумі 76802,22 доларів США, що за курсом 21,77 відповідно до службового розпорядження НБУ від 04.08.2015 року складає 1667376,20 грн. та судові витрати.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/182/21

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2015 року позовні вимоги банку задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №CVVWGAА00000023 від 23.04.2007 року в сумі 61047,83 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 04.08.2015 року становить 1465849,60 (один мільйон чотириста шістдесят п`ять тисяч вісімсот сорок дев`ять гривень 60 копійок ).

Не погоджуючись з вказаним рішення ОСОБА_2 , як особа яка не брала участі у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішення порушені її права, подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт просить зупинити дію оскаржуваного рішення, скасувати його та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що постановою державного виконавця від 10 травня 2016 року було розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок в якому апелянт зареєстрована та постійно проживає. Оскаржуване рішення суду, на підставі якого було звернуто стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок, є підставою для виселення всіх мешканців, тому оскаржуване рішення впливає на права, свободи та інтереси апелянта, оскільки є підставою для її виселення. На вимогу іпотекодержателя або нового власника вона повинна буде звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги.

Зазначає, що судом першої інстанції належним чином не досліджено докази по справі щодо обов`язку позивача довести ті обставини, на які він посилався, а саме щодо укладення кредитного договору, додаткових угод та надання кредиту відповідачу. Розрахунок заборгованості викладено незрозуміло, оскільки у графах складових заборгованості містить лише цифрові дані, без наведення математичного обґрунтування, тому визначити за ним час та період зазначеної позивачем заборгованості та перевірити правильність її нарахування неможливо.

Вказувала, що з урахуванням наявності заочного рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27.10.2009 року, яким вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 23.04.2007 року в розмірі 25030 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки та виселено ОСОБА_1 зі зняттям з реєстрації. Наразі виконавче провадження №41621812 по виконанню цього рішення перебуває у провадженні Вижницького РВ ДВС ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ).

Крім того, зазначає, що звернувшись у 2009 році до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, який розглянутий судом першої інстанції, позивач перервав позовну давність у спорі з відповідачем щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовна давність за пред`явленими банком в цій справі вимогами про стягнення кредитної заборгованості почалася заново з листопада 2009 року і закінчилася у жовтні 2012 року, тому при зверненні до суду у вересні 2015 року з позовом у цій справі про стягнення кредитної заборгованості банком пропущено строк позовної давності. Апелянт не могла подати до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності оскільки її не було залучено до участі у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає апеляційному розгляду, а судове рішення перегляду, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства.

Так, у рішенні у справі "Белле проти Франції" ("Bellet v. France", заява №13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права". Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК, особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права апеляційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків цієї особи.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, особа, не залучена до участі у справі, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є апелянт, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1 статті 352 ЦПК містить постанова Верховного Суду (КЦС) від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.

На стадії апеляційного провадження, під час якої вирішується питання про можливість прийняття апеляційної скарги особи, що не брала участі у справі, та яка вважає, що ухваленим рішенням порушені її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, суд апеляційної інстанції установлює, чи дійсно мало місце порушення таких прав, свобод, інтересів та обов`язків у зв`язку із ухваленим рішенням, та в залежності від установленого вчиняє відповідні процесуальні дії.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08, постанові від 30 січня 2020 року у справі № 646/6461/17 особи, які не брали участі у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки них осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 320/915/19 міститься висновок про те, що за змістом статті 392 ЦПК України право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Це питання має вирішуватись апеляційним судом, виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції, з апеляційною скаргою на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2015 року, ОСОБА_2 вказувала на те, що вона не брала участі у справі, однак, суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, та вважає, що оскаржуване рішення є підставою для її виселення, оскільки постановою Вижницького РВ ДВС ПЗМУМЮ від 10.05.2016 року було відкрито виконавче провадження №51045917 по виконанню оскаржуваного рішення суду та накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , зокрема і на предмет іпотеки- домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Апелянт зареєстрована та постійно проживає у вищезазначеному житловому будинку, тому оскаржуване рішення суду, на підставі якого було звернуто стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок, є підставою для виселення всіх мешканців, які будуть зобов`язані на вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання зазначеної вимоги.

Проте, колегія суддів, встановивши дійсні обставини справи, приходить до висновку, що ОСОБА_2 не було належним чином доведено обґрунтованість своїх посилань та тверджень, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси чи обов`язки.

Як з вбачається з матеріалів справи, так і зі змісту оскаржуваного рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2015 року, суд вирішив питання лише про права і обов`язки учасників справи, оскільки спір стосується виключно сторін кредитного договору, тобто ОСОБА_1 - відповідача по справі та ПАТ КБ «ПриватБанк» - позивача, предметом розгляду справи було стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з невиконанням умов такого.

Ніяких інших питань, в тому числі питань про права та обов`язки апелянта ОСОБА_2 , суд першої інстанції в рішенні не вирішував.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено відсутність вирішення оскаржуваним рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів чи обов`язків ОСОБА_2 .

Питання щодо виселення ОСОБА_2 із домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та є предметом іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» судом першої інстанції не вирішувалось. Посилання апелянта на те, що оскаржуваним рішення порушуються її права є безпідставними, та необґрунтованими, оскільки таке твердження має ймовірний, а не очевидний та безумовний характер, що також свідчить про недоведеність апелянтом факту порушення судовим рішенням її прав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана ОСОБА_2 , яка не є учасником даної справи і судом першої інстанції не вирішувалося питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, апеляційний суд відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України закриває апеляційне провадження.

Закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 не може вважатись порушенням принципу доступу до правосуддя та права на судовий захист, що передбачено, поряд з процесуальними нормами, статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Скасування судового рішення, на чому наполягає апелянт, яким права та обов`язки апелянта не вирішувались, не є ефективним способом захисту його прав, навіть у разі їх порушень.

Права на судовий захист, як то зазначено вище, ОСОБА_2 не позбавлена.

Отже, відкривши апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_2 на виконання вимог процесуального законодавства, перевіривши доводи апеляційної скарги та не встановивши порушень судовим рішенням прав, свобод, інтересів та обов`язків товариства, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність закриття апеляційного провадження за цією скаргою.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону «Про судовий збір закриття провадження у справі, в тому числі апеляційного провадження, є підставою для повернення сплаченого апелянтом судового збору при подачі апеляційної скарги.

Керуючись пунктом 3 частини 1 статті 362 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, закрити.

Повернути ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір у розмірі 2620 гривень на підставі фіскального чеку від 26.01.2021 року, платіж №/ПН55.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Дата складання повного тексту ухвали 02 квітня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак