Справа № 159/319/19 Головуючий у 1 інстанції: Тітівалов Р. К.
Провадження № 22-ц/802/306/21 Категорія: 16 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Киці С.І., Шевчук Л.Я.,

секретаря Опейди В.О.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Дзивульської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Ковельської міської ради Волинської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішень за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Турійського районного суду Волинської області від 13 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області із позовом про визнання незаконними та скасування рішень.

Розпорядженням голови Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 5 грудня 2019 року у зв`язку з неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи після задоволення відводів (самовідводів) вказану цивільну справу передано на розгляд до Турійського районного суду Волинської області.

Позов мотивований тим, що рішенням Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, площею 151 кв. м, по АДРЕСА_1 з метою надання зазначеної земельної ділянки у власність шляхом викупу, а рішенням Ковельської міської ради від 27 грудня 2018 року № 46/54 вирішено продати ОСОБА_3 у приватну власність шляхом викупу земельну ділянку площею 151 кв.м, по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки суміжної із спірною земельною ділянкою. Вказуючи, що спірна земельна ділянка є проїздом, та, на його думку, не може бути передана у приватну власність, погодження меж спірної земельної ділянки з ним, як власником суміжної земельної ділянки, не проводилось, акт погодження меж він не підписував, в адресі та площі земельної ділянки є розбіжності (приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », власником якого є ОСОБА_3 , знаходиться по АДРЕСА_1 та має площу 94.5 кв. м, тоді як оспорюваними рішеннями Ковельської міської ради надано дозвіл на викуп та продаж у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та площею 151 кв. м), позивач просив визнати незаконними та скасувати рішення Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року №39/42 «Про надання згоди на викуп земельної ділянки по АДРЕСА_1 » та від 27 грудня 2018 року №46/54 «Про продаж у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 ».

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 13 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Ковельської міської ради Волинської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, вказує, що судом не було надано належної правової оцінки нормам чинних правових актів в сфері земельного, містобудівного, протипожежного та санітарного законодавства, рішення прийняте без належного вивчення доказів в справі, обґрунтовано його переважно на підставі припущень сторони відповідача та третьої особи та на підставі документів, які не стосуються предмету та сторін судового спору, суд формально віднісся до розгляду питання про встановлення законності оспорюваних рішень Ковельської міської ради, порушивши при цьому основний принцип цивільного законодавства, також не погоджується з рішенням в частині стягнення витрат на правничу допомогу, вважає, що витрати на правничу допомогу не є реальними, обґрунтованими та не відповідають критеріям справедливості та необхідності, так як адвокат вступив у справу практично на стадії закінчення її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг не відповідає тим документам, які були надані на підтвердження його витрат. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Ковельська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що оспорювані рішення прийняті Ковельською міською радою в межах своїх повноважень та відповідно до законодавства, а доводи позивача про їх незаконність не підтверджені належними доказами.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що жодних належних, допустимих, достатніх і беззаперечних доказів на підтвердження порушення оспорюваними рішеннями Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 «Про надання згоди на викуп земельної ділянки по АДРЕСА_1 » та від 27 грудня 2018 року № 46/54 «Про продаж у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 » прав та законних інтересів позивача ОСОБА_2 , а також обставин, на які він посилався у позові, суду надано не було.

Такий висновок суду ґрунтується на повно встановлених обставинах справи та відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що рішеннями Ковельської міської ради від 27 грудня 2002 року №7/8 та від 5 жовтня 2007 року №24/10 надано у тимчасове користування на умовах оренди підприємцю ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 151 кв. м, по АДРЕСА_1 для обслуговування приміщення магазину.

29 жовтня 2007 року між Ковельською міською радою та підприємцем ОСОБА_4 був укладений договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 151 кв. м, строком на 25 років для обслуговування приміщення магазину.

Рішенням Ковельської міської ради від 23 серпня 2012 року №27/25 припинено право користування підприємцем ОСОБА_4 вказаною земельною ділянкою у зв`язку з відчуженням об`єкту нерухомого майна ОСОБА_3 ..

Згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 15 березня 2012 року, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником нерухомого майна - приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 94.5 кв. м, та частини підвального приміщення, площею 80.5 кв. м, по АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 ..

5 листопада 2012 року між Ковельською міською радою та ОСОБА_3 був укладений договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 151 кв. м, для розміщення власного приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер :08:009:0020, вона розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і використовується ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування будівель торгівлі.

Таким чином, будучи користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та власником нерухомого майна, ОСОБА_3 звернувся до Ковельської міської ради із заявою відповідно до частини другої статті 128 ЗК України.

Рішенням Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, площею 151 кв. м, по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :08:009:0020) для будівництва і обслуговування будівель торгівлі (для розміщення власного приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») з метою надання земельної ділянки у власність шляхом викупу.

Рішенням Ковельської міської ради від 27 грудня 2018 року № 46/54 погоджено Звіту про експертну грошову оцінку зазначеної вище земельної ділянки, затверджено вартість її викупу та вирішено продати ОСОБА_3 у приватну власність шляхом викупу.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 січня 2019 року, укладеного між Ковельською міською радою та ОСОБА_3 , останній придбав вищевказану земельну ділянку.

Того ж дня на підставі зазначеного договору ОСОБА_3 зареєстрував у встановленому законом порядку право власності.

Відповідно до статті 19 Конституції України та частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст, крім іншого, належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; д) організація землеустрою; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Із зазначеними приписами кореспондуються положення статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктом 34 якої передбачено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією міських рад.

Аналіз наведених вище обставин справи та доказів у їх сукупності дає підстави для висновку, що оспорювані у цій справі рішення Ковельської міської ради прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 141 кв. м, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав та витягом з Державного реєстру правочинів.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач стверджує, що спірна земельна ділянка є проїздом, та, на його думку, не може бути передана у приватну власність, а її продаж третій особі призведе до ліквідації єдиного проїзду з АДРЕСА_1 до його помешкання та власної земельної ділянки.

Такі твердження позивача є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними належними, допустимими та беззаперечними доказами.

Так, відповідно до пункту «а» частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Частиною першою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Судом встановлено, що на даний час відсутні будь-які рішення Ковельської міської ради та її виконавчих органів щодо віднесення земельної ділянки, що є предметом оспорюваних позивачем рішень (території між будинками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 ) до земель загального користування та влаштування там проїзду.

З наданої позивачем технічної документації із землеустрою земельної ділянки ОСОБА_3 для розміщення власного магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 убачається, що до належних позивачу житлового приміщення та земельної ділянки забезпечено безперешкодний доступ (доїзд).

Крім того, питання щодо наявності проходу до помешкання, де проживає ОСОБА_2 , було предметом розгляду у іншій цивільній справі ще до моменту передачі спірної земельної ділянки підприємцю ОСОБА_4 , у якій позивачем був батько ОСОБА_2 ОСОБА_5 .. При цьому судом відмовлено в позові через не доведення порушення прав позивача, оскільки встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи проектної документації існуючий до виникнення спору проїзд і прохід до помешкання позивача, який знаходиться між будинками АДРЕСА_4 з названої вулиці, збережений. Дані обставини підтверджуються ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2005 року.

Безпідставним є також покликання позивача ОСОБА_2 на те, що з ним не проводилося погодження меж як з власником суміжної земельної ділянки, враховуючи, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, а ненадання згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Це узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі №235/2749/16.

Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу, то в даному випадку судом вірно застосовано цивільно-процесуальне законодавство, яке регулює дане питання.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги частина третя статті 137 ЦПК України.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями, а також часу, витраченого на підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів, збирання доказів, з урахуванням тривалості розгляду справи є підставою для часткового задоволення вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу суд відхиляє через те, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката Дзивульською Л.В., стороною відповідача до суду першої інстанції не подавалося. Заперечень на клопотання про розподіл судових витрат у частині стягнення правничої допомоги матеріали справи також не містять.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 поніс витрати на професійну правничу допомогу, в зв`язку з чим суд стягнув з позивача в користь ОСОБА_3 понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 7000 грн, врахувавши при цьому, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Колегія суддів також вважає, що підлягає до задоволення клопотання про відшкодування витрат, понесених третьою особою ОСОБА_3 у зв`зку з розглядом справи судом апеляційної інстанції на суму 5000 грн., оскільки представником третьої особи надано обґрунтований розрахунок цих витрат та докази їх оплати.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд:

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 13 листопада 2020 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5000 (п`ять тисяч) гривень понесених витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді