Номер провадження: 22-ц/813/3962/21
Номер справи місцевого суду: 522/4306/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Гоцуленка С.В.,

представника ОСОБА_2 - адвоката Гареєва Є.Ш.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 26 березня 2020 року про забезпечення позову за клопотанням представника ОСОБА_3 - адвоката Гареєва Євгена Шамільовича про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду Талліннського окружного суду від 27 жовтня 2017 року у справі № 2-12-5799 за позовом ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 133812,69 Євро на відшкодування зайво отриманого майна,

встановив:

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями в провадження судді Свяченої Ю.Б. для розгляду надійшло клопотанням представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду Талліннського окружного суду Естонської Республіки від 27 жовтня 2017 року по справі № 2-13-5799 ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 133812,69 Євро на відшкодування зайво отриманого спільного майна.

Разом із вказаним клопотанням представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 була подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках у банках України, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах суми, що дорівнює 133 812, 69 Євро.

В обґрунтування заяви представник зазначав, що згідно нотаріально посвідченого перекладу довідки від 17 липня 2019 року, вбачається, що рішення Талліннського окружного суду Естонської Республіки від 27 жовтня 2017 року на території Естонії було виконано частково, стягнуто на користь ОСОБА_3 лише 933,31 Євро. На даний час заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 становить 133 812,69 Євро. Заявнику відомо, що ОСОБА_1 має банківські рахунки, які відкриті в банках України, зокрема, він є клієнтом банків: AT «Державний ощадний банк України», АТ КБ «Приватбанк», АТ «Сбербанк», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», тому, на думку представника заявника, існує ризик, того, що ОСОБА_1 може розпорядитися вищевказаними коштами, що в свою чергу зробить неможливим виконання рішення у випадку задоволення клопотання.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 26 березня 2020 року заяву представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про забезпечення позову за клопотанням представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду Таллінського окружного суду від 27 жовтня 2017 року по справі № 2-13-5799 Миханюк Любові про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 133812,69 Євро на відшкодування зайво отриманого спільного майна, було задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали, та просить постановити нову, якою у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги скаржника, суд першої інстанції виходив із того, що є всі підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому.

Як вбачається з п. 3 ч. 1 ст. 466 ЦПК України, суд за заявою особи, яка подає клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, може вжити передбачені ЦПК України заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду такого клопотання, якщо невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Також суд виходив із того, що відповідно до ч. 1-2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Із нотаріально посвідченого перекладу довідки від 17.07.2019 року вбачається, що рішення Талліннського окружного суду від 27.10.2017 року на території Естонії було виконано частково, Стягнуто на користь стягувача лише 933, 31 Євро. На даний час, заборгованість боржника перед стягувачем становить 133 812,69 Євро.

Стягувачу відомо, що у боржника є банківські рахунки, які відкриті в банках України, зокрема, в АТ КБ «Приватбанк», АТ «Державний ощадний банк України», АТ «Сбербанк», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк».

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року по справі №6-605цс16 наголошено, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових Інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачам.

Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання рішення суду, яким закінчується вирішення спору по суті.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що на теперішній час існує рішення ОСОБА_5 повітового суду від 14 травня 2019 року, відповідно до якого з ОСОБА_3 на його користь стягнуті грошові кошти у більшому розмірі, чим сума грошових коштів, які підлягають стягненню з нього на її користь, а тому має бути здійснений взаємозалік вказаних сум грошових коштів, то колегія суддів зазначає, що в даному випадку мова йде про забезпечення позову, здійсненого на примусове виконання рішення іноземного суду. Питання щодо взаємозаліку грошових коштів може бути вирішено не на даній стадії судового процесу, а на стадії виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Також необгрунтованими є доводи заявника апеляційної скарги по безпідставність вимог ОСОБА_3 , оскільки на даний час вирішується питання про примусове виконання рішення іноземного суду, яке набрало законної сили, а тому законність або незаконність вказаного рішення іноземного суду не є предметом даного судового розгляду.

Колегія суддів також зазначає, що 14 грудня 2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси допущене примусове виконання рішення Талліннського окружного суду від 27 жовтня 2017 року у справі № 2-12-5799, що не заперечується представниками сторін у справі. На даний час вказане судове рішення оскаржується в апеляційному порядку.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не ухиляється від виконання судового рішення Талліннського окружного суду від 27 жовтня 2017 року у справі № 2-12-5799, оскільки з моменту ухвалення вказаного судового рішення пройшло більше 3-х років, однак це рішення до теперішнього часу на виконане.

Що стосується незастосування зустрічного забезпечення, про яке вказав заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає, що оскаржувана ухвала суду постановлена на підставі Глави 1 Розділу ІХ ЦПК України, якою не передбачено застосування зустрічного забезпечення.

Крім того, вирішуючи даний спір, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Так, згідно п. 43 Рішення ЄСПЛ по справі «Шмалько проти України» право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція)

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2020 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 2 6.03.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра