КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 червня 2021 року (суддя Лужецька О.Р.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві про захист прав споживача,

встановив:

у грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними пункти 1.5 та 5 кредитного договору про надання споживчого кредиту №Z06.00608.005254144 від 13 травня 2019 року, укладеного ним з АТ «Ідея Банк», з застосуванням наслідків недійсності правочину, та просив покласти на АТ «Ідея Банк» обов`язок здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за обслуговування кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором, у рахунок погашення суми заборгованості за договором.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 13 травня 2019 року уклав з відповідачем кредитний договір №Z06.00608.005254144, за умовами якого він отримав кредитні кошти на поточні потреби в розмірі 61 700грн, включаючи витрати на страховий платіж, та зобов`язався їх повернути протягом 48 місяців та сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 9,5%, яка збільшена на маржу банку у розмірі 12,49%.

Позивач стверджував, що свої обов`язки за кредитним договором він виконує відповідно до графіку погашення заборгованості і сплачує кошти за кредитом. Однак, за кредитним договором згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті, включається комісія, нарахування якої він вважає незаконним, так як це порушує його права як споживача, тому вказані положення договору підлягають визнанню нікчемними.

Позивач стверджував, що у порушення вимог ст. 11, 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» АТ «Ідея Банк» письмово не повідомило йому всю необхідну інформацію щодо умов договору про надання кредиту №Z06.00608.005254144 від 13 травня 2019 року. Відповідач скористався тим, що йому об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 3 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та зазначає, що згідно частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам позовної заяви.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У поясненнях, направлених до Київського апеляційного суду 29 вересня 2021 року, Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві просить апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі та зазначає, що суд не виконав своїх обов`язків, визначених процесуальним законом, повно, всебічно й об`єктивно не з`ясував усі обставини справи та не надав їм належної оцінки, внаслідок чого судом ухвалено рішення, яке не можна визнати у повній мірі законним та обґрунтованим.

Третя особа зазначає, що позивач зі скаргою (зверненням) на порушення прав споживачів АТ «Ідея Банк» до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві не звертався, однак судом під час розгляду справи не було витребувано договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, посилаючись на обов`язок позивача його надати.

Проте, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків.

Таким чином, судом не було досліджено на відповідність вимогам Закону України «Про споживче кредитування» договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що ставить під сумнів правомірність оскаржуваного судового рішення.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи (с.с.90-93, 113,120-121), у судове засідання двічі не з`явилися, позивач направив на електронну пошту Київського апеляційного суду клопотання про розгляд справи у його відсутність (с.с.122-123), відповідач причини неявки свого представника не повідомив, представник третьої особи у судовому засіданні 7 грудня 2021 року не надала належних документів, які б підтверджували її повноваження, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 13 травня 2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту та страхування №Z06.00608.005254144, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти для власних потреб в розмірі 61 700грн, на строк 48 місяців, який зобов`язався повернути до 13 травня 2023 року та сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 21,99% річних (процентна ставка змінювана).

У пункті 1.5 договору сторони погодили, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 додатку № 1 як «Інші послуги банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку, які є невід`ємною частиною договору та розміщенні на веб-сайті банку.

Згідно додатку № 1 до договору кредиту та страхування №Z06.00608.005254144 від 13 травня 2019 року плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлюється у розмірі 2,75% щомісячно від початкової суми кредиту.

Також у пункті 4 додатку № 1 зазначена реальна річна процентна ставка - 103.31764222 та орієнтовна загальна вартість кредиту -175339,84грн.

У пункті 5 додатку № 1 наведений порядок повернення кредиту, згідно якого розмір щомісячного внеску становить 3 652,92грн, за рахунок якого погашається сума кредиту, проценти за користування кредитом та «інші послуги банку», розмір яких перевищує загальний розмір платежу, який зараховується на погашення кредиту та сплату процентів.

Текст спірного договору та додаток № 1до нього, підписані сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів у підтвердження своїх позовних вимог, так як наданий позивачем кредитний договір не містить перелік «інших послуг банку», а договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, у якому визначені ці послуги, позивач суду не надав.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту;5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності);7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

З наданих суду першої інстанції доказів вбачається, що банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору тощо.

Отже, посилання позивача на те, що банк не повідомив йому всю необхідну інформацію щодо умов договору про надання кредиту, є безпідставними.

За положеннями частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Згідно з пунктом 1.5. договору кредиту та страхування від 13 травня 2019 року під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 додатку № 1 як «Інші послуги банку» (2,75% щомісячно від початкової суми кредиту - 33% річних).

Разом з цим, договір кредиту та страхування від 13 травня 2019 року не містить переліку послуг, які банк визначив, як обслуговування кредитної заборгованості або «інші послуги банку».

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредитної заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, то така операція як обслуговування кредитної заборгованості відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 липня 2021 року, справа № 703/1518/18.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції не врахував, що у правовідносинах сторін саме позивач є слабшою стороною, як споживач послуг банку, а відтак саме банк зобов`язаний був надати суду докази правомірності встановлення плати за «інші послуги банку» та навести перелік послуг щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, плата за які перевищує відсотку ставку за користування кредитом, що банком під час розгляду даної справи наведено не було.

Також суд першої інстанції не врахував, що згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, тому встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння коштами споживача як слабкої сторони, яка має право на особливий правовий захист у відповідних правовідносинах.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що встановлення позичальнику плати за щомісячне обслуговування кредитної заборгованості, перелік яких відсутній у кредитному договорі, є несправедливим та нікчемним у силу положень ст. 228 ЦК України.

У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину.

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, а також висновкам, зокрема висловленим у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17 та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оспорювані умови кредитного договору є нікчемними, тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

У зв`язку з тим, що пункти 1.5 та 5 кредитного договору є нікчемним, ПАТ «Ідея Банк» зобов`язаний провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену позичальником щомісячну плату за обслуговування кредиту у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, так як суд не врахував правових позицій Верховного Суду, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 червня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору від 13 травня 2019 року №Z06.00608.005254144 платежів, зарахувавши сплачену ОСОБА_1 щомісячну плату за обслуговування кредиту (комісію) у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними п.1.5 та п.5 кредитного договору від 13 травня 2019 року №Z06.00608.005254144 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк