КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 752/4723/21 Головуючий у суді першої інстанції: Кахно І.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі: Качалабі О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання здійснити перерахунок, -

В С Т А Н О В И В:

В Голосіївський районний суд міста Києва із вказаним позовом звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) в якому просив визнати частково недійсним кредитний договір № 501007441, укладений 16 лютого 2018 року між ним і Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк, який змінив назву на Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», АТ «Альфа-Банк, Банк, відповідач), зобов"язати Банк здійснити перерахунок здійснених ОСОБА_1 з часу укладення даного кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту в сумі 120 000 грн. (сто двадцять тисяч гривень) - в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбачені умовами кредитного договору № 501007441 від 16 лютого 2018 року.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що починаючи з 16 лютого 2018 року він добросовісно сплачував заборгованість за кредитним договором. Відповідно до довідки, наданої відповідачем станом на 07 вересня 2020 року, дізнався, що за спірним кредитним договором є заборгованість в сумі 22 235,90 грн., та відповідачем при розрахунку враховано обов"язок сплати платежів за розрахунково-касове обслуговування, що вважає несправедливою умовою Договору і підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання здійснити перерахунок задоволено.

Визнано недійсною з моменту укладення договору умову кредитного договору № 501007441 від 16 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», за якою передбачено, що позичальник сплачує банку плату за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, а саме, в розмірі 2 210,63 грн. щомісячно, а всього - 79 582,68 грн.

Зобов"язано АТ «Альфа-Банк» провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № 501007441 від 16 лютого 2018 року ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту в сумі 120 000 грн. (сто двадцять тисяч гривень) - в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбачені умовами кредитного договору № 501007441 від 16 лютого 2018 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ «Альфа-Банк» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на необгрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просило рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначається про те, що висновок суду про неправомірність умови кредитного договору щодо включення в умови договору витрат за розрахунково-касове обслуговування кредиту не відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності з 10 червня 2017 року та положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які діють з 10 червня 2017 року. Вказані норми Закону а також Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які затверджені постановою правління НБУ № 49 від 08 червня 2017 року передбачають право банку включати до умов договору комісію та інші обов`язкові платежі, в тому числі за розрахунково-касове обслуговування.

Також вказується на те, що Банк перед укладенням договору дотримався процедури переддоговірної роботи щодо споживчого кредитування та вручив позичальнику паспорт споживчого кредитування, форма якого відповідає Закону України «Про споживче кредитування». Паспорт споживчого кредиту містить положення про умови кредитування в якому, в тому числі передбачено і комісію за РКО - розрахунково-касове обслуговування у грошовій сумі, а підпис позивача як споживача свідчить про погодження із ним умов кредитування.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним і обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновкупро задоволення апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, Голосіївський районний суд міста Києва виходив із того, що відповідач, встановив в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту - розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Сума, яка нарахована Банком до сплати за таке обслуговування майже дорівнює сумі, яку позивач отримав в кредит. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17.

Проте, вказані висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і не узгоджуються із нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 лютого 2018 року був укладений кредитний договір № 501007441, за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» прийняв пропозицію ОСОБА_1 і надав позивачу споживчий кредит - «Кредит готівкою» для власних потреб в сумі 98 250,00 грн., зі сплатою 16,99% річних, строком на 36 місяців.

В Акцепті пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501007441 від 16 лютого 2018 року зазначено, що Банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) для власних потреб в сумі 98 250,00 грн. та зазначає, що під час користування кредитом Банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода для Банку: за надання кредиту 0,00% від суми кредиту; за обслуговування кредиту - 2,25% від суми кредиту. Комісійна винагорода сплачується згідно діючих тарифів Банку, які є невід`ємною частиною договору.

В п. 4 Акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту вказано, що в Додатку № 1, який є невід`ємною частиною Угоди, визначаються такі деталі:

- складові загальної вартості кредиту;

- графік платежів з повернення Кредиту та сплати відсотків за його користування;

- суми комісійної винагороди та інші платежі за Угодою. (а.с.25).

Графіком платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (Додаток № 1 до Договору) визначено умови кредитування, в тому числі вказано, що позивачу за період з 16 лютого 2018 року по 16 лютого 2021 року необхідно сплатити платежі за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 79 582,68 грн. (а.с.27).

До укладення Договору, Банк надав ОСОБА_1 інформацію про умови кредитування, що підтверджується паспортом споживчого кредиту від 16 лютого 2018 року, в якому вказано тип кредиту - споживчий, суму кредиту - 98 250 грн., процентна ставка - 16.99 річних, розмір платежу за послуги кредитування - 2 210,63 грн., загальні витрати за кредитом - 107 668,69 грн., орієнтовну загальну вартість кредиту - 205 668,69 грн. ( а.с.26).

Згідно довідки від 07 вересня 2020 року, виданої відділенням АТ «Альфа-Банк», станом на 07 вересня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 501007441 від 16 лютого 2018 року складає 22 235,9 грн. (а.с. 29).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 5 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

За правилами частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

В частині 1 статті 1054 ЦК України зазначено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, на правовідносини Банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб з 10 червня 2017 року поширюються положення Закону України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Оспорюваний кредитний договір укладено між сторонами 16 лютого 2018 року, тобто, після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування».

В статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема: загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Як вбачається з абзацу 2 частини 2 статті 8 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит.

Частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем.

Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.

Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

До укладення договору про споживчий кредит, кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності.

У такому разі, кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Частиною 3 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування; 7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності); 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу.

Згідно із частинами 1, 2 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит, можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримав інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартна форма) та відображена у Паспорті споживчого кредиту (а.с. 26), в якому наявна уся інформація стосовно: суми кредиту, строку кредитування; процентної ставки, відсотків річних; плати за обслуговування кредиту; орієнтовної загальної вартості кредиту; реальної річної процентної ставки, відсотків річних та інша інформація передбачена Законом України «Про споживче кредитування».

Зазначене підтверджується Акцептом пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501007441 від 16 лютого 2018 року, пам"яткою клієнту по кредиту № 501007441 від 16 лютого 2018 року, графіком платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (Додаток № 1 до Договору), паспортом споживчого кредиту від 16 лютого 2018 року, згідно яких, позивач своїм підписом підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитування та орієнтовною вартістю кредиту до його укладення і згоден з такими умовами.

Позивач ОСОБА_1 , підписавши паспорт споживчого кредиту, графік платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (Додаток № 1 до Договору від 16 лютого 2018 року), в яких зазначено умови кредитування і в тому числі сплата комісійної винагороди за обслуговування кредиту, погодився на укладення оспорюваного кредитного договору на визначених і погоджених сторонами умовах. (а.с.26-27).

Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит встановлена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49.

Згідно з пунктом 5 Правил банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

З врахуванням встановлених обставин справи, норм матеріального права, які помилково не застосовані судом першої інстанції, колегія апеляційного суду вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивач до укладення кредитного договору отримав необхідну інформацію щодо умов кредитного договору та погодився з ними, внаслідок чого, відсутні підстави вважати, що оспорювана умова кредитного договору № 501007441 від 16 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», за якою передбачено, що позичальник сплачує Банку плату за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, а саме, в розмірі 2 210,63 грн. щомісячно, а всього - 79 582,68 грн. є недійсною.

Посилання позивача на частину 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з приводу нечітких та двозначних положень оспорюваного кредитного договору з врахуванням обставин, встановлених в тому числі і при апеляційному розгляді, колегія суддів вважає необгрунтованими за їх недоведеністю і тим, що стаття 11 Закону «Про захист прав споживачів» в редакції, що не передбачала нарахування комісійної винагороди діяла до 10 червня 2017 року.

Станом на час укладення кредитного договору від 16 лютого 2018 року застосуванню підлягають норми спеціального закону, який регулює споживче кредитування - Закону України «Про споживче кредитування», положеннями якого передбачено право Банку встановлювати процентну ставку та комісійну винагороду за надані послуги та визначати загальні витрати за споживчим кредитом, включаючи комісії та інші обов`язкові платежі.

Необгрунтовано судом першої інстанції застосовано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17, оскільки предметом розгляду зазначеної справи було визнання недійсним кредитного договору, укладеного 29 вересня 2016 року, коли діяли інші норми матеріального права та не діяли положення Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

З врахуванням встановлених обставин та наведених норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, обравши способом захисту своїх прав визнання недійсною умови кредитного договору щодо сплати позичальником Банку плати за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, а саме, в розмірі 2 210,63 грн. щомісячно, а всього - 79 582,68 грн. з підстав, передбачених статтями 203, 217 ЦК України та статей 11, 18, Закону України «Про захист прав споживачів», частино 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» не довів наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсною цієї умови кредитного договору.

Разом з тим, колегія апеляційного суду звертає увагу на наступне.

Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано статтею 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень, викладених у статтях 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За нормами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17).

Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга АТ «Альфа-Банк» підлягає задоволенню, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за необгрунтованістю і недоведеністю вимог.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року скасувати, прийняти у справі постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А.Слюсар