Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 188/242/18

провадження № 61-8363св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

третя особа - орган опіки та піклування Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року у складі судді Ніколаєвої І. К. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок належав його матері - ОСОБА_5 , яка за життя прописала у будинку ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей.

Відповідачі у вказаному будинку не проживали жодного дня, ніяких особистих речей у будинку ніколи не було, що підтверджується актом проведеної перевірки факту проживання від 14 лютого 2018 року.

Позивач вказував, що місце проживання та перебування відповідачів на теперішній час йому не відомо. Ніяких домовленостей між ним та відповідачами щодо проживання у будинку не існує.

Враховуючи те, що у будинку прописані відповідачі, він позбавлений права розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, добровільно відповідачі не знімаються з реєстрації, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково та визнаючи ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 добровільно не проживає у спірному житловому приміщенні після реєстрації у 2007 році за згодою попереднього власника, а постійно проживає разом із дітьми у квартирі АДРЕСА_2 . Її реєстрація у вказаному будинку позбавляє ОСОБА_1 права розпоряджатися житловим приміщенням на власний розсуд.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 і, суди першої інстанції виходив із того, що згідно з довідками ГУ ДМС України у Дніпропетровській області останні зареєстрованими не значаться.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення, а рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 залишено без змін (а.с.124-126).

Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 161-167-228). Суд касаційної інстанції виходив з того, що визнаючи ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, суди не з`ясували, як це вплине на її дітей, оскільки відсутність реєстрації останніх у будинку не свідчить про те, що рішення про позбавлення матері права користування будинком не порушуватиме їх прав, оскільки одним з наслідків цього є подальше виселення осіб з приміщень. Крім того, судами не було враховано, що відповідач була зареєстрована у спірному житловому приміщенні за згодою колишнього власника - ОСОБА_5 , тобто у встановленому чинним законодавством порядку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року в частині задоволення позовних вимог залишено без змін ( а.с. 181-184).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , відповідає пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, також враховано тривале добровільне не проживання ОСОБА_2 без поважних причин у спірному житловому будинку та перевірено розумний баланс інтересів між сторонами у справі.

Позивач судові рішення не оскаржував.

Надходження касаційної скарги та рух скарги в суді касаційної інстанції

У травні 2020 року ОСОБА_2 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та витребувано з Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 188/242/18.

У січні 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року справупризначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 14 грудня 2020 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Окрім того, касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 та її неповнолітні діти не мають на праві власності та праві постійного користування іншого житла, відповідно не мають іншого місця реєстрації проживання, тому позбавлення права користування спірним житлом ОСОБА_2 , як матері, призведе до порушення житлових прав її неповнолітніх дітей.

Судом апеляційної інстанції було проігноровано вказівки Верховного Суду, висловлені у постанові від 13 листопада 2019 року.

Суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16 та в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц щодо застосування норм статей 156 ЖК України, 405 ЦК України, статті 8 Закону України «Про охорону дитинства».

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Судами було встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 ( а.с. 7,8).

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 2006 року народження та ОСОБА_4 2015 року народження.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народились у м. Першотравенську Дніпропетровської області, реєстрація їх народження відбувалась також у м. Першотравенську міським управлінням юстиції Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвами про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 .

Згідно з довідками ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 20 березня 2018 року та 29 березня 2018 року ОСОБА_2 зареєстрована на АДРЕСА_1 . Діти відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованими в Дніпропетровській області не значаться ( а.с. 19, 20, 27).

ОСОБА_2 була зареєстрована у спірному житловому будинку за згодою попереднього власника житлового будинку бабусі - ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ніколи не проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 , їх особистих речей у будинку немає, що підтверджується показаннями представника позивача, показаннями представника третьої особи та актом проведення перевірки факту проживання від 14 лютого 2018 року.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постійно проживають у квартирі АДРЕСА_2 .

Оплату за утримання будинку та комунальні послуги здійснює позивач, що підтверджується наданими ним квитанціями.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржувані судові рішення оскаржуються тільки в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому в іншій частині судом касаційної інстанції не переглядаються.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Разом з тим з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково та визнаючи ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 добровільно не проживає у спірному житловому приміщенні після реєстрації у 2007 році за згодою попереднього власника, а постійно проживає разом із дітьми у квартирі АДРЕСА_2 . Її реєстрація у вказаному будинку позбавляє ОСОБА_1 права розпоряджатися житловим приміщенням на власний розсуд.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , відповідає пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, також враховано тривале добровільне не проживання ОСОБА_2 без поважних причин у спірному житловому будинку та перевірено розумний баланс інтересів між сторонами у справі.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судів з огляду на наступне.

За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Частина друга статті 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Згідно зі статтею 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави, в тому числі й шляхом ухвалення відповідного судового рішення, як в право власності, так і право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v.Sweden, № 7151/75, 7152/75, § 58-74) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Звертаючись з касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона та її неповнолітні діти не мають іншого житла, у зв`язку з чим позбавлення її права користування спірним житлом, як матері, призведе до позбавлення її неповнолітніх дітей права на користування спірним житлом.

Таким чином, у справі, що розглядається, наявність у відповідача права користування спірним житловим приміщенням має оцінюватися з урахуванням порушення прав неповнолітніх дітей на житло, оскільки ОСОБА_2 та її неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 можуть втратити не лише право на користуванням житлом, а й у подальшому позбутися такого права та стати безхатченками.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції звертав увагу на те, що судами не було з`ясовано, на якій правовій підставі ОСОБА_2 користується квартирою АДРЕСА_2 та чи є ця квартира або інше приміщення її місцем проживання.

Від встановлення вказаних обставин залежить вирішення питання щодо місця проживання дітей ОСОБА_2 : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , оскільки вирішення житлового питання дітей знаходиться у прямій залежності від вирішення житлових прав їх матері.

Так, під час розгляду справи по суті, судом апеляційної інстанції було встановлено, що після укладення шлюбу ОСОБА_2 разом із неповнолітніми дітьми постійно проживають у квартирі АДРЕСА_2 .

Факт неможливості продовжувати проживати у вказаній квартирі ОСОБА_2 в суді не доводила.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Оскільки ОСОБА_2 визначилась із місцем свого проживання, шляхом тривалого проживання у квартирі АДРЕСА_2 , тому вказане свідчить про те, що відповідно до статті 29 ЦК України її неповнолітні діти забезпечені житлом на праві користування разом із матір`ю.

Таким чином, судом апеляційної інстанції було виконано вказівки Верховного Суду щодо встановлення факту забезпечення іншим житловим приміщенням ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей.

Окрім того, судами було встановлено, що ОСОБА_2 та її неповнолітні діти добровільно ніколи не проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 , їх особистих речей у будинку не має, оплату за утримання будинку та комунальні послуги здійснює позивач

ОСОБА_2 під час розгляду справи не заперечувала факт її добровільного не проживання у спірному житловому будинку, як і не вказувала, що їй чиняться або чинилися перешкоди у проживанні у вказаному будинку.

Також судами не було встановлено, що ОСОБА_2 зверталась з відповідними заявами до компетентних органів про усунення перешкод у користуванні спірним житлом та вселення до нього.

Таким чином, суди дійшли правильних висновків, що ОСОБА_2 добровільно не проживалау спірному житловому приміщенні без поважних причин з 2007 року.

Вказані дії відповідача свідчать про те, що вона втратила інтерес до вищезазначеного житла.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з тим, що встановлені обставини свідчать про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила права користування спірним житловим приміщенням та відповідає пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції та розумному балансу між учасниками справи.

Доводи касаційної скарги відносно того, що суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16 та в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц щодо застосування норм статей 156 ЖК України, 405 ЦК України, статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» не заслуговують на увагу, оскільки у вказаних справах судами було встановлено факт проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні. В цій справі судами були встановлені відмінні обставини, зокрема те, що відповідач тривалий час без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні. Таким чином вказані правові висновки були висловлені у справі з нетотожними фактичними обставинами, тому застосуванню при розгляді даної справи не підлягають.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України (у редакції станом на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - залишенню без змін.

Керуючись ст ст 409, 410, 416 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 залишити без змін

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук