Номер провадження: 22-ц/813/2456/21
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/12990/20

Номер провадження: 22-ц/813/2456/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою адвоката Веселова Андрія Вікторовича, діючого від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Куриленко О.М. 15 вересня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на його користь: 1) суму нарахованої але не виплаченої заробітної плати у розмірі 9 113,96 грн.; 2) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденного заробітку - 193,18 грн.; 3) відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.. (а. с. 1-3).

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що з 01 липня 2019 року по 15 вересня 2019 року він працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та виконував роботу кухара. Місцем роботи був ресторан «Харбін», який знаходиться за адресою вул. Левітана, 62а, м. Одеса, Одеська область. У період роботи, а саме - з 01 липня 2019 року по 15 вересня 2019 року відповідач не сплачував йому заробітну плату, що і стало причиною звільнення. 15 вересня 2019 року його було звільнено.

У день звільнення йому було повідомлено, що заробітну плату розрахують та виплатять - 16 вересня 2019 року. 20 вересня 2019 року він прийшов до ресторану та просив видати йому заробітну плату. Один із власників ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - ОСОБА_3 повідомив, що заробітна плата ще не розрахована, необхідно прийти в інший день. У зв`язку з невиплатою заробітної плати між ним та ОСОБА_3 сталася словесна перепалка та було викликано працівників поліції, складено протокол про адміністративне правопорушення.

Були порушенні його права та інтереси на отримання повного розрахунку. Розмір нарахованої але не виплаченої заробітної плати становить - 9 113,96 грн., виходячи із розрахунку 4 250 грн. +4 250 грн. +2 821,70 грн) - 19,5% (податки) (а. с. 1 3).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву фізична особа-підприємець ОСОБА_2 просить у задоволенні позову відмовити. Вказуючи на відсутність заборгованості по заробітній платі.

Відповідач зауважує, що позивач був прийнятий на роботу в якості кухара ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 01.07.2019 року з окладом 4 250 грн. відповідно до розпорядження відповідача від 30.06.2019 року. Був звільнений з роботи - 15.09.2019 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України відповідно до розпорядження відповідача від 14.09.2019 року (а. с. 22 - 24).

2.3 Позиція позивача в суді першої інстанції

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що період фактичної перевірки ГУ ДПС в Одеській області відповідача з 22.11.2019 року по 01.12.2019 року не охоплюється періодом з 01.07.2019 року по 15.09.2019 року, коли позивач перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що була виплачена заробітна плата у розмірі 9 113,96 грн. за період роботи з 01.07.2019 року по 15.09.2019 року (а. с. 54 - 56).

2.4 Короткий зміст рішення суду першої інстанції та обґрунтування його висновків

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15 вересня 2020 року вищезазначений позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму нарахованої але не виплаченої заробітної плати у розмірі 9 113,96 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденного заробітку 193,18 грн., що становить - 42 306,00 грн..

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі - 5000,00 грн..

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторона відповідача жодним чином не спростувала факту своєчасного проведення розрахунку при звільненні, а лише зауважила, що заборгованість відсутня, відомості з виплати заробітної плати та розрахунково-платіжні відомості ФОП ОСОБА_2 за період з 1 липня 2019 року по 15 вересня 2019 року були втрачені 19 грудня 2019 року (а. с. 75 - 81).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Веселов А.В., діючий від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі (а. с. 85-87).

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та заперечення інших учасників справи

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що: 1) судом наведені тільки доводи позивача та безпідставно не було прийнято до уваги докази, які підтверджують обґрунтованість заперечень відповідача проти позову; 2) за період з 1 липня 2019 року по 15 вересня 2019 року відповідачка нараховувала заробітну плату позивачу. Сплачувала всі податки до бюджету та страхові внески за найманого працівника на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Докази щодо своєчасності виплати позивачу заробітної плати були втрачені, що підтверджується заявою до Київського ВП м. Одеси ГУНП в Одеській області (а. с. 85 - 87).

2.7 Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_1 не скористався правом надання відзиві на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.10.2020 року апеляційну скаргу адвоката Веселова А.В., діючого від імені фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 вересня 2020 року залишено без руху (а. с. 94).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.11.2020 року відкрито апеляційне провадження (а. с. 102). Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 повернулося до суду з приміткою пошти «Адресат відсутній» (а. с. 106 - 107).

Після отримання апеляційним судом з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС в Одеській області актуальних відомостей про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було повторно направлено ОСОБА_1 . Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 повернулося до суду з приміткою пошти «Адресат відсутній» (а. с. 115 - 116) .

Крім того, на офіційному сайті апеляційного суду було розміщено повідомлення ОСОБА_1 про наявність ухвали Одеського апеляційного суду про відкриття провадження в порядку спрощеного провадження (а. с. 113).

За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 є повідомленим про розгляд справи в апеляційному суді.

Матеріали справи також містять відомості щодо отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа за предметом позову (трудовий спір) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає не задоволенню.

3.2 Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

З 01 липня 2019 року по 15 вересня 2019 року позивач працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та виконував роботу кухара. Місцем роботи позивача був ресторан « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

20 вересня 2019 року близько 17:00 годині ОСОБА_1 , знаходячись у ресторані «Харбін», влаштував сварку з ОСОБА_3 , в ході якої на його адресу висловлювався нецензурною лайкою, та влаштував бійку, чим порушив громадський порядок та спокій громадян. У зв`язку з викладеним було складено протокол про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ст. 173 КУпАП.

Постановою Київського районного суду м. Одеси по справі №947/24642/19 від 04.12.2019 ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП., і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі - 51 гривня в дохід держави (а. с. 6).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , фізична особа-підприємець ОСОБА_2 у звітному році, у період з липня по вересень, здійснювала позивачу нарахування, а саме - за липень - в розмірі 4 250,00 грн.; - за серпень в розмірі 4 250,00 грн.; - за вересень - в розмірі 2 821,70 грн. та сплачувала відповідні податки (а. с. 5).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу

Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпГІ України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13)

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі СТ. 117 КЗПП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Абзацом 2 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог. Вважає, що на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів суд вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного висновку, що відповідач жодним чином не спростував факту не виплати заробітної плати, а лише зауважив, що заборгованість відсутня, а відомості на виплату заробітної плати та розрахунково-платіжні відомості ФОП ОСОБА_2 за період з 1 липня 2019 року по 15 вересня 2019 року були втрачені 19 грудня 2019 року. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального права.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Доводи апелянта про те, що судом в обґрунтуванні рішення були наведені тільки доводи позивача та безпідставно не було прийнято до уваги докази по справі, які підтверджують обґрунтованість заперечень відповідача проти позову, колегія суддів відхиляє, оскільки цей факт спростовується висновками суду першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що ФОП ОСОБА_2 за період з 1 липня 2019 року по 15 вересня 2019 року нараховувала заробітну плату позивачу, сплачувала всі податки до бюджету та страхові внески за найманого працівника на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, колегія суддів також відхиляє, з огляну на наступне.

Відповідно до ст. 110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджених Наказом Мінфіну від 24.05.1995 №88 вказує на те, що усі первинні документи можуть бути або типової, або довільної форми. Беручи до уваги важливість питання, для фіксування фактів обліку заробітної плати, потрібно використовувати типові форми.

Актуальними типовими формами для фіксування фактів нарахування та виплати з/п є два види документів (наказ Державного комітету статистики України №489 Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці): форма №П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника» та форма №П-7 «Розрахунково-платіжна відомість (зведена)».

Тобто, законодавець передбачив, що при кожній виплаті, роботодавець зобов`язаний надати працівнику інформацію про суму нарахувань у розрізі видів виплат (оклад, премія, тощо), про суми утриманих податків з доходу фізичної особи та військового збору, а також інших відрахувань - аліменти, покриття шкоди, завданої з вини працівника, якщо вони мають місце. Та обов`язково вказати суму зарплати, належну до виплати («на руки») працівнику.

Крім того, для підтвердження виплат, рекомендовано додавати платіжну відомість (відомість на виплату грошей або видаткову відомість) при розрахунках готівкою - видатковий касовий ордер (ВКО), при виплаті зарплати на картки працівникам відомість на виплату заробітної плати з використанням платіжних карток та виписку банку. Саме ця відомість є підставою для бухгалтерського обліку виплати заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_2 не було надано доказів про повідомлення ОСОБА_1 про інформацію про суму нарахувань щодо заробітної плати із зазначенням, яка сума підлягає виплаті.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта щодо втрати доказів, які могли б підтвердити своєчасність виплати позивачу заробітної плати, оскільки п. 1, 2 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Також п. 6 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», керівник підприємства зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку, забезпечити неухильне виконання всіма підрозділами, службами та працівниками, причетними до бухгалтерського обліку, правомірних вимог бухгалтера щодо дотримання порядку оформлення та подання до обліку первинних документів.

Згідно з п. 44.3 статті 44 Податкового кодексу України платники зобов`язані забезпечувати зберігання первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів.

Доводи апелянта, щодо нарахування ФОП ОСОБА_2 заробітної плати позивачу за період з 1 липня 2019 року по 15 вересня 2019 року та сплати всіх податків до бюджету та страхових внесків за найманого працівника на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету або розрахункового документа на зарахування коштів у сумі цього податку на єдиний рахунок, визначений статтею 35-1 цього Кодексу (п. 168.1.2. статті 168 Податкового кодексу України). А в випадку, якщо оподатковуваний дохід надається у негрошовій формі чи виплачується готівкою з каси податкового агента, податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом трьох банківських днів з дня, що настає за днем такого нарахування (виплати, надання) (п. 168.1.4 статті 168 Податкового кодексу України).

Отже, за відсутності доказів про виплату заробітної плати або перерахування її на рахунок ОСОБА_1 , можливо зробити висновок, що сплата податків до бюджету та страхових внесків не може засвідчувати виплату заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, та не мають наслідком скасування рішення суду.

3.5 Чи були і ким порушенні, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів колегія суддів приходить до висновку про порушення права ОСОБА_4 на отримання заробітної плати, а тому це право підлягає захисту.

3.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Веселова А.В., діючого від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 є недоведеними, а тому скарга підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 у суду апеляційної інстанції відсутні.

3.7 Дата ухвалення рішення, порядок та строк касаційного оскарження

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справи,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Веселова Андрія Вікторовича, діючого від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О.М. Таварткіладзе