Справа № 583/2697/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді - Плотникової Н.Б.

при секретарі - Логвиненко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка Сумської області справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

26.06.2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати 153/200 частини жилого будинку з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , і були подаровані його дружині на підставі договору дарування від 15.12.1998 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; поділити житловий будинок з господарчими (побутовими) спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як подружжю, в рівних частках по Ѕ кожному, визнавши власністю ОСОБА_1 наступні кімнати, позначені на плані технічного паспорту літерами: 1-3 площею 6.30 кв.м, 1-5 площею 5.10 кв.м, 1-6 площею 4.60 кв.м., всього площею 16 кв.м, а відповідачці виділити у власність інші кімнати. В процесі розподілу нерухомого майна між позивачем та відповідачкою визнати власністю ОСОБА_1 збудований гараж (на плані техпаспорту літера Д), вартість якого він оцінює у суму 63000,00 грн., побудову, яка позначена на плані літерою б (позначена як сарай-прибудова, використовується як капітальна баня), цегляний туалет, який знаходиться на території двору біля вищезазначеної побудови б. Розподілити між позивачем та відповідачкою майно за переліком, з розрахунку, щоб в загальному підсумку кожному дісталося по Ѕ частини від загальної вартості майна: мікрохвильова піч «Самсунг» вартістю 3000 грн.; хлібопіч «LG» вартістю 3000 грн.; кухонний гарнітур вартістю 40000 грн.; шафа-купе дзеркальний вартістю 15000 грн.; телевізор «Соні Трінітрон» з комплектом супутникового телебачення вартістю 12000 грн.; DVD-плеєр «ББК» вартістю 3000 грн.; меблевий гарнітур-стінка (2 комплекти) вартістю по 8000 грн. кожен, загальна вартість 16000 грн.; пральна машина автомат (вертикальна система) «Вірпул» вартістю 6000 грн.; бойлер на 100 літрів «ГаранТерм» вартістю 8000 грн.; бойлер на 20 літрів «Платінум» вартістю 4000 грн.; кухонний стіл дерев`яний вартістю 5000 грн.; кухонний м`який куточок вартістю 8000 грн.; холодильник двокамерний «Донбас» вартістю 10000 грн.; комп`ютерний системний блок в комплекті з жидкокристалічним монітором «Самсунг» вартістю 15000 грн.; супутникова антена вартістю 10000 грн.; набір каструль «Бергнер» вартістю 5000 грн.; вікна металопластикові 10 шт. вартістю по 2000 грн. за кожне на загальну суму 20000 грн.; двері МДФ з коробами 9 шт. вартістю по 1500 грн. кожне на загальну суму 13500 грн.; комод для взуття вартістю 3000 грн.; лінолеум 65 кв.м вартістю по 600 грн. за 1 кв.м на загальну суму 39000 грн.; ресівер (корея) вартістю 5000 грн.; люстра пультова вартістю 3000 грн.; насос центробіжний вартістю 3000 грн.; витяжка двухтурбінна вартістю 3000 грн.; набір туристичний на 3-х осіб вартістю 4000 грн.; два дивани вартістю по 2000 грн. кожний, всього на суму 4000 грн., а всього майна на загальну суму 260500 грн.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області (суддя Ковальова О.О.) від 05.07.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області (суддя Ковальова О.О.) від 29.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за участю сторін по справі.

Ухвалами Охтирського міськрайонного суду Сумської області (суддя Ковальова О.О.) від 23.01.2020 року по справі призначено судово-товарознавчу та судову будівельно-технічну експертизи, провадження по справі зупинено.

29.04.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про відмову від проведення судової товарознавчої експертизи у зв`язку з браком коштів на її оплату.

15.05.2020 року до суду надійшло повідомлення від Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.. Засл. Проф.. М.С. Бокаріуса від 29.04.2020 року про неможливість надання висновку судової товарознавчої експертизи у зв`язку з тим, що не було виконане клопотання експертів про надання документальних відомостей щодо досліджуваного майна та не було проведено оплати експертизи.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.07.2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя прийнято до провадження судді ОСОБА_3 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2020 року, проведеного у зв`язку зі звільненням головуючого судді Ковальової О.О. з посади судді. Поновлено провадження по справі, призначено судове засідання за участю сторін.

29.03.2021 р. від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Калантаєнко С.В. надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій просить визнати 47/200 частин житлового будинку разом з господарськими спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 47/400 частин житлового будинку разом з господарськими спорудами у спільній сумісній власності на 47/200 частин житлового будинку разом з господарськими спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 в сумі 48539 грн.; припинити право спільної сумісної власності подружжя на 47/200 частини житлового будинку разом з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на цю частину.

Крім того, представник позивача просить залишити без розгляду позовні вимоги, зазначені в п.4 та п.5 позовної заяви, а саме: в частині визнання власністю ОСОБА_1 збудованого гаражу (на плані техпаспорту літера Д), вартістю 63000,00 грн., побудови, яка позначена на плані літерою б (позначена як сарай-прибудова, використовується як капітальна баня), цегляного туалету, який знаходиться на території двору біля вищезазначеної побудови б; розподілу між позивачем та відповідачкою майна за переліком, з розрахунку, щоб в загальному підсумку кожному дісталося по Ѕ частини від загальної вартості майна: мікрохвильова піч «Самсунг» вартістю 3000 грн.; хлібопіч «LG» вартістю 3000 грн.; кухонний гарнітур вартістю 40000 грн.; шафа-купе дзеркальний вартістю 15000 грн.; телевізор «Соні Трінітрон» з комплектом супутникового телебачення вартістю 12000 грн.; DVD-плеєр «ББК» вартістю 3000 грн.; меблевий гарнітур-стінка (2 комплекти) вартістю по 8000 грн. кожен, загальна вартість 16000 грн.; пральна машина автомат (вертикальна система) «Вірпул» вартістю 6000 грн.; бойлер на 100 літрів «ГаранТерм» вартістю 8000 грн.; бойлер на 20 літрів «Платінум» вартістю 4000 грн.; кухонний стіл дерев`яний вартістю 5000 грн.; кухонний м`який куточок вартістю 8000 грн.; холодильник двокамерний «Донбас» вартістю 10000 грн.; комп`ютерний системний блок в комплекті з жидкокристалічним монітором «Самсунг» вартістю 15000 грн.; супутникова антена вартістю 10000 грн.; набір каструль «Бергнер» вартістю 5000 грн.; вікна металопластикові 10 шт. вартістю по 2000 грн. за кожне на загальну суму 20000 грн.; двері МДФ з коробами 9 шт. вартістю по 1500 грн. кожне на загальну суму 13500 грн.; комод для взуття вартістю 3000 грн.; лінолеум 65 кв.м вартістю по 600 грн. за 1 кв.м на загальну суму 39000 грн.; ресівер (корея) вартістю 5000 грн.; люстра пультова вартістю 3000 грн.; насос центробіжний вартістю 3000 грн.; витяжка двухтурбінна вартістю 3000 грн.; набір туристичний на 3-х осіб вартістю 4000 грн.; два дивани вартістю по 2000 грн. кожний, всього на суму 4000 грн., а всього майна на загальну суму 260500 грн.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01.04.2021 року позовні вимоги, зазначені в п. 4, 5 позовної заяви, залишено без розгляду.

В судовому засідання представник позивача зменшені позовні вимоги підтримав та мотивує їх тим, що з 15.10.1994 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який 06.12.2016 року розірвано заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області. За час подружнього життя позивач та відповідачка придбали за договором купівлі-продажу від 26.01.2000 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , нерухоме майно у вигляді 47/200 частини жилого будинку з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці Охтирської міської ради Сумської області. На вказаній земельній ділянці знаходиться один дерев`яний, цегляний жилий будинок, жилою площею 40.5 квадратних метрів, зазначений під літерою Ааа4 та господарські споруди: погріб В, л.кухня-сарай Б, сарай б, навіс Г, огорожа № 1-3. Крім того, на підставі договору дарування від 15.12.1998 року відповідачка набула право власності на 153/200 частини жилого будинку з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до висновку експерта № 330/981 від 30.06.2020 року з технічної точки зору виділити в натурі Ѕ частину від 47/200 часток житловий будинок з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , неможливо, та визначений розмір компенсації 47/400 (1/2 від 47/200) частки від вартості всього домоволодіння станом на 16.06.2020 р. (дату обстеження), яка складає 48539 грн. Позивач ОСОБА_1 не заперечує проти отримання компенсації вартості належної йому частки в розмірі 47/400 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 48539,00 грн. Тому позивач просить суд визнати 47/200 частин житлового будинку разом з господарськими спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 47/400 частин житлового будинку разом з господарськими спорудами у спільній сумісній власності на 47/200 частин житлового будинку разом з господарськими спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 в сумі 48539 грн.; припинити право спільної сумісної власності подружжя на 47/200 частини житлового будинку разом з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на цю частину.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Єфіменко Л.І. в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідачка ОСОБА_2 згодна сплатити позивачу 48539,00 грн. компенсації вартості належної йому частки в розмірі 47/400 у спільному майні подружжя житловому будинку з господарськими спорудами, розташованому за адресою АДРЕСА_1 . На підтвердження внесення ОСОБА_2 на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Сумській області компенсації вартості частки в сумі 48539,00 грн. відповідачкою було надано суду оригінал квитанції № 0.0..1 від 31.03.2021 р).

В своїх поясненнях зазначають, що 153/200 частини житлового будинку з надвірними будівлями 15.12.1998 року відповідачці подарувала її мама. Таким чином, право власності на них належало і належить виключно ОСОБА_6 . Інші 47/200 частин житлового будинку з господарськими спорудами було придбано відповідно до договору купівлі-продажу від 26.01.2000 року під час перебування ОСОБА_2 у шлюбі з позивачем, у зв`язку з чим дана частка є спільною сумісною власністю подружжя. Однак 153/200 частина спірного житлового будинку не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була подарована відповідачці її матір`ю.

Крім того, представник відповідачки вказує на те, що за період з 1998 року у спірному будинку капітальний ремонт не проводився. Під час спільного проживання з позивачем в будинку були здійснені поліпшення, що не відносяться до капітальних та не являються дороговартісними, вони були проведені для зручностей всіх членів родини, в тому числі і позивача. Вказані роботи виконувалися за рахунок коштів сімейного бюджету, як власними силами так і за допомогою залучених робітників. Таким чином, проведення робіт по ремонту та облаштуванню належного їй на праві власності житлового приміщення за участю позивача не дає йому права на визнання вказаного майна спільним сумісним майном подружжя.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що з 15.10.1994 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06.12.2016 року по справі № 583/3362/16-ц, пр. № 2/583/1129/16 було розірвано (а.с. 10 т. № 1).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Предметом даного спору є домоволодіння по АДРЕСА_1 право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 згідно Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу 15.12.1998 року, реєстр. 1911, та Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу 26.01.2000 року, реєстр. 161, що підтверджується листом КП Охтирської міської ради «БТІ та архітектурно-планувальних робіт» від 01.08.2017 р. № 330(а.с. 11).

Відповідно до договору дарування від 15.12.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1911, ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_2 належні їй на підставі договору дарування від 08.08.1997 року 153/200 частини жилого будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці Охтирської міської ради (а.с. 12 т. № 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.01.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованому у реєстрі за № 161, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_4 47/200 частини жилого будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці Охтирської міської ради, який складається з одноповерхового житлового будинку житл. пл. 40,5 кв.м. та побутових споруд: погребу В, л. кухні-сараю Б, прибудови б, навісу Г, огорожі №1-3. (а.с. 13 т. № 1).

Згідно із пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України), з врахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Враховуючи те, що спірне майно придбано під час перебування у шлюбі та до набрання чинності СК України, тому з урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Частиною першою статті 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічні положення закріплені у статтях 60, 70 СК України та статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України , яка узгоджується з нормами статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, сторона, яка посилається на те, що майно придбане у період шлюбу за особисті кошти та є її особистою власністю, в силу положень статті 81 ЦПК України зобов`язана надати суду належні докази, які б достовірно підтверджували існування таких обставин. Якщо стороною не надано таких доказів діє загальне правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Таким чином, розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна.

Отже, враховуючи, що 153/200 частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 були отримані відповідачкою ОСОБА_2 за час шлюбу на підставі договору дарування від 15.12.1998 р., то у відповідності до ч. 1 ст. 24 КпШС України 153/200 частини домоволодіння є особистою приватної власністю ОСОБА_2 , інші 47/200 частин житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , які були придбані ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2000 р., є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, судом встановлено, що 47/200 частин житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , були набуті за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідачем не спростована, тому суд дійшов висновку про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 47/200 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Отже, 47/200 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , є предметом поділу між подружжя.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. (ч.1, 2 ст.70 СК України).

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Результати аналізу змісту положень статті 71 СК України дають підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18), від 24 лютого 2021 року у справі № 127/16630/17 (провадження № 61-83св21).

Частинами першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позивач ОСОБА_1 просить суд провести поділ спільного майна подружжя, в тому числі і на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення його права власності на спірне майно та присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя.

Таким чином, позивач погодився на отримання грошової компенсації, а тому вимоги частини другої статті 364 ЦК України дотримані.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу.

Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовленого 03.10.2019 року, на земельній ділянці розташовані житловий будинок А-1 загальною площею 1260 м2; прибудова а6, ганок а7, сарай-гараж-літня кухня Б; лазня-сарай б; погріб В; навіс Г; гараж Д; убиральня Ж; огорожа № 1-4 (а.с. 164-167 т. № 1).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 330/981 від 30.06.2020 року виділ Ѕ частини від 47/200 частин житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з виділенням окремих ізольованих приміщень співвласникам будинку неможливий, так як мінімально необхідна площа для однокімнатної квартири повинна бути не менше 22,0 кв.м, а на вказану частину припадає 6,04 кв.м площі. Так як з технічної точки зору виділити в натурні Ѕ частину від 47/200 часток із вищевказаного домоволодіння неможливо, то визначений розмір компенсації за 47/400 (1/2 від 47/200) частки від вартості всього домоволодіння на дату обстеження, станом на 16.06.2020 року, складає 48539,00 грн. (а.с. 197-227 т. № 1).

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Постановою пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Виходячи з тлумачення вищевказаних норм, з урахуванням закріплених у пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс16, постанові від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18) і вона є незмінною.

Судом встановлено, що у житловому будинку по АДРЕСА_1 проживає відповідачка ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 у спірному будинку не проживає та ним не користується, він тривалий час проживає та працює в Російській Федерації за адресою: АДРЕСА_2 .

Частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Враховуючи, що спірне майно було набуто подружжям за час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, воно підлягає поділу між подружжям, при цьому частки майна дружини та чоловіка є рівними, однак згідно висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 330/981 від 30.06.2020 року виділ Ѕ частини від 47/200 частин житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з виділенням окремих ізольованих приміщень співвласникам будинку неможливий, позивач ОСОБА_1 в заяві про зменшення позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості належної йому частки в розмірі 47/400 на спірний житловий будинок в сумі 48359 грн., а відповідачка ОСОБА_2 згодна сплатити компенсацію, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, та що 47/200 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , слід визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошової компенсації за належну позивачу частку у спільному майні подружжя в сумі 48539 грн.

Щодо вимог про стягнення судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що по справі позивачем понесені судові витрати, а саме позивачем сплачено судовий збір в сумі 2106,68 грн. (а.с. 1 Т. № 1), оплачено проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи в сумі 8172,00 грн. (а.с. 196, 245 т. № 1). Крім того, позивачами понесено витрати за професійну правничу допомогу в сумі 5670,00 грн, на підтвердження чого позивачем надано договір про захист, надання юридичних послуг і представлення інтересів від 24.06.2019 року, розрахунок витрат на правничу допомогу та квитанцію від 09.09.2020 р. про оплату наданих юридичних послуги по договору від 24.06.2019 року в сумі 5670,00 грн. (а.с. 55, 244, 246 т. № 1).

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд вважає завищеною оплату наданих послуг представником позивача - адвокатом Калантаєнком С.В. На переконання суду, дії щодо участі в судових засіданнях, складання позовної заяви, участь в проведенні експертизи, остаточне формування позиції, підготовка до судових дебатів, які вказані в розрахунку витрат за надання правової допомоги від 11.09.2020 року, не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи та значних витрат часу на виконання даних робіт адвокатом.

З урахуванням наведеного, критеріїв співмірності, реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, а також тієї обставини, що під час розгляду справи позивачем було зменшено позовні вимоги, а частина позовних вимог залишена без розгляду, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн., а також стягнути з неї на користь позивача судовий збір в сумі 485,39 грн. та витрати на оплату проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи в сумі 8172,00 грн., а всього з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 9657,39 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України, ст.ст. 57, 60, 61, 70, 71 СК України, ст. ст. 364, 368 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-89, 141, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, задовольнити.

Визнати 47/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію вартості належної йому частки в розмірі 47/400 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 48539,00 грн. (сорок вісім тисяч п`ятсот тридцять дев`ять грн.) за рахунок коштів, внесених ОСОБА_2 на депозитний рахунок № UA0008869, отримувач: ТУ ДСА України в Сумській області, код отримувача: 26270240, банк отримувача: Держказначейська служба України м. Київ (квитанція № 0.0..1 від 31.03.2021 р).

Припинити право ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою АДРЕСА_2 ) на 47/400 частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) право приватної власності на 47/400 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою АДРЕСА_2 ) судові витрати в сумі 9657,39 грн.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду: Плотникова Н.Б.