Справа № 643/5745/21
Провадження № 2-н/643/1904/21
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

02.04.2021

Суддя Московського районного суду м. Харкова Новіченко Н.В., розглянувши заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання у розмірі 35 802, 61 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до Московського районного суду м. Харкова із заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання у розмірі 35 802, 61 грн.

Розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні № 9-зп від 25 грудня 1997 року офіційно розтлумачив цю норму та зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Частиною 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб те ресурсів суспільства та окремих осіб. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Отже, доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений, зокрема, Цивільним процесуальним кодексом України.

Форма і зміст заяви про видачу судового наказу визначені положеннями статті 163 Цивільного процесуального кодексу України.

Так, згідно з пунктом 1 частини 3 статті 163 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, документ, що підтверджує сплату судового збору.

Згідно з ч. 1 ст. 164 Цивільного процесуального кодексу України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви про видачу судового наказу судовий збір складає 0,1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 227, 00 грн.

Проте, в порушення вищевказаних норм процесуального права заявником до заяви про видачу судового наказу не додано жодних доказів на підтвердження сплати судового збору у встановлених законом порядку та розмірі.

При цьому, заявником надано клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення у справі на підставі статті 8 Закону України «Про судовий збір», мотивоване тим, що для погашення заборгованості з послуги теплопостачання підприємство використовує різні форми, у тому числі і звернення до суду за захистом порушеного права. Але у зв`язку з величезною заборгованістю за теплову енергію, великою кількістю боржників та незабезпеченням чинними тарифами витрат на сплату судового збору, підприємство немає достатньо коштів для сплати судових витрат при зверненні до суду.

Судом розглянуто означене клопотання заявника про відстрочення сплати судового збору та вирішено відмовити в його задоволенні, враховуючи наступне.

Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 Закону України «Про судовий збір», норма якої є спеціальною.

Положеннями статті 8 Закону України «Про судовий збір» передбачають, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Аналізуючи застосування до спірних правовідносин приписів статті 8 Закону України «Про судовий збір», суд відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 0940/2276/18.

У вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Що ж до самих умов, визначених статтею 8, то вони диференційовані за суб`єктним та предметним застосуванням.

Так, умови, визначені у пунктах 1 та 2 частини першої статті 8, можуть застосовуватися лише до фізичних осіб, котрі перебувають у такому фінансовому стані, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного доходу, та до фізичних осіб, що мають певний соціальний статус, підтверджений державою, - є військовослужбовцями, батьками, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокими матерями (батьками), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; особами, які діють в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Щодо третьої умови, визначеної у пункті 3 частини першої статті 8, то законодавець, застосувавши слово «або», не визначив можливість її застосування за суб`єктом застосування, в той же час визначив коло предметів спору, коли така умова може застосовуватись, - лише у разі, коли предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю, тобто особистих майнових та особистих немайнових прав фізичних осіб.

Окремо слід зазначити, що встановлений статтею 8 Закону України «Про судовий збір» перелік умов, за яких особа може бути звільнена від сплати судового збору, також є вичерпним.

За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що із системного аналізу змісту норм зазначеної статті убачається, що положення пунктів 1 та 2 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи - юридичної особи), а положення пункту 3 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, тобто предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Водночас, в даному випадку, предметом заяви, що розглядається, не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю, внаслідок чого суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення клопотання Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про відстрочення сплати судового збору.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 165 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладені обставини, оскільки подана заявником заява не відповідає вимогам п. 1 ч. 3 ст. 163 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні означеної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 165 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 166 Цивільного процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст. ст. 161, 163, 165, 166 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору.

2. Відмовити Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» у видачі судового наказу про стягнення з до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за послуги з теплопостачання у розмірі 5 802, 61 грн.

3. Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили після її підписання суддею, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання у відповідності до п. 15.5. ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного процесуального кодексу України апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду або через Московський районний суд м. Харкова.

Суддя Н.В. Новіченко