ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/95/21 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 305010300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - позивача ОСОБА_1 , представника прокуратури

Тернопільської області Марцун А.О.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу прокуратури Тернопільської області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2020 року, постановлене суддею Ромазаном В.В. у цивільній справі № 607/23622/19 за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі прокуратури Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням під вартою,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 31 травня 2016 року відносно нього винесено виправдувальний вирок з підстав відсутності події злочину. При цьому, за відсутності події злочину його незаконно утримували під вартою в Тернопільському ІТТ та Чортківському СІЗО з 05 серпня 2013 року до 25 січня 2014 року. Постанову про зміну запобіжного заходу винесено за його відсутності у судовому засіданні та без оголошення в міжнародний розшук. Під час перебування під вартою його проти волі, під конвоєм в наручниках примушували пройти медичне обстеження в поліклінічному відділенні Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги, де було багато людей, і він відчував глибоке приниження. 07.08.2013 року під час перебування в ІТТ до нього було застосовано фізичну силу та придушування, внаслідок чого, його було госпіталізовано у реанімаційне відділення психоневрологічної лікарні з діагнозом лакунарний інсульт. Під час перебування в лікарні до нього застосовувались тримання прикутим наручниками до ліжка. 27.11.2013 року під час конвоювання та посадки у спеціальний автомобіль (автозак) він отримав травму лівого плечового суглобу. 28.11.2013 року у судовому засіданні перебуваючи під вартою, внаслідок душевних страждань, у нього виник гострий фізичний біль за грудниною, запаморочення, загальна слабкість. Після виклику бригади швидкої допомоги у нього зупинилось серце та дихання, після надання медичної допомоги у вигляді непрямого масажу серця він опритомнів та його було доставлено в лікарню, де він перебував до 05.12.2013 року. З 06.12.2013 року по 23.12.2013 року він під цілодобовим конвоєм знаходився на стаціонарному лікуванні в Чортківській центральній районній лікарні. За час перебування під вартою він був тричі госпіталізований до лікувального закладу, де зазнав великих душевних страждань та фізичного болю внаслідок цілодобового впродовж 41 доби приковування наручниками до ліжка. Ним неодноразово подавались заяви про зміну запобіжного заходу. Внаслідок незаконного тримання під вартою впродовж шести місяців він зазнав значних душевних страждань і шкоди діловій репутації. Змінилися стосунки з рідними та друзями, більшість знайомих почали уникати контактів з його дружиною, а після виходу його на волю - і з ним також. Крім цього, він зазнав матеріальних витрат на лікування, збитків внаслідок зриву ділових планів та домовленостей із партнерами по бізнесу в галузі розробки програмного забезпечення. Внаслідок незаконного затримання та тримання під вартою розмір заподіяної йому моральної шкоди оцінює в сумі 1 907 368, 25 грн з розрахунку 11 025, 25 грн денного фактично задекларованого доходу (4 024 219, 28 грн/365), який він отримав за звичайних умов у 2007 році, що передував початку кримінального переслідування, помноженого на 173 дні перебування під вартою. (11 025, 25 * *173 = 1 907 368, 25). Розмір матеріальних витрат, пов`язаних із лікуванням від перенесеного інсульту та клінічної смерті складає 4 167, 92 грн, з яких: 2 877, 92 грн, витрачених для придбання ліків і 1 290 грн, затрачених на проведення обстеження МРТ, які разом із відшкодуванням моральної шкоди просить стягнути в його користь у судовому порядку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 300000 грн на відшкодування моральної шкоди та 4167 грн 92 коп. матеріальної шкоди, завданих незаконним взяттям та триманням під вартою.

В апеляційній скарзі прокуратура Тернопільської області просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими; з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права й постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000 грн є необгрунтовано більшою від мінімального розміру такої шкоди, розрахованого відповідно до вимог закону; не відповідає вимогам розумності та справедливості й завдає збитків державі.

Вважає, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Звертає у вагу на те, що жодних доказів понесення позивачем моральних страждань внаслідок погіршення життєвих зв`язків та ділової репутації, стосунків з соціальним оточенням, окрім свідчень самого ОСОБА_1 та його дружини, допитаних в судовому засіданні, ним не надано, а матеріали справи не містять висновку спеціалістів про те, чи стало перебування позивача під слідством і судом психотравмуючою ситуацією для нього, і якщо так, то чи завдана йому моральна шкода та який її грошовий еквівалент.

Посилається й на те, що апелянтом не надано доказів вчинення відносно нього органами прокуратури чи її працівниками будь-яких незаконних дій, пов`язаних із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а судом першої інстанції не враховано, що здійснення слідчих та процесуальних дій в ході досудового розслідування кримінального провадження, зокрема ініціювання застосування запобіжних заходів, належить до повноважень органів досудового розслідування. При цьому звертає увагу, що на стадії досудового розслідування ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, однак через порушення останнім покладених на нього обов`язків, судом правомірно було змінено запобіжний захід на тримання під вартою. У зв`язку з цим, вважає, що не підлягають відшкодуванню позивачу витрати на лікування в сумі 4 167, 92 грн.

У своєму відзиві позивач ОСОБА_1 відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою.

Відносно доводів апелянта в частині відсутності причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями прокуратури та завданою шкодою зазначає, що доказом наявності такого причинно-наслідкового зв`язку є досліджені в ході розгляду справи судом першої інстанції за участю представника прокуратури матеріали кримінального провадження № 0000045 від 02.06.2014 року та кримінальної справи № 1681122 від 28.03.2008 року. Звертає увагу на те, що під час дослідження судом цих доказів представник прокуратури не заявляв заперечень чи зауважень щодо їх неналежності та недопустимості. Крім цього, вказує, що в апеляційній скарзі не наведено доводів, які спростовують факт незаконності його тримання під вартою за відсутності події злочину та завдання йому внаслідок цього шкоди.

Вважає, що у рішенні суду наведено великий перелік доказів, які взяті судом до уваги щодо погіршення стану його здоров`я під час перебування під вартою.

Зауважує, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до нього був застосований судом за поданим у судовому засіданні клопотанням прокурора, що стверджується копією протоколу від 24.07.2013 року Тернопільського міськрайонного суду, наявного в матеріалах кримінальної справи (суддя Свачій І.М.), яка досліджувалась судом першої інстанції за участю прокурора у судовому засіданні.

Також звертає увагу на те, що предметом позову у даній справі є відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним взяттям і триманням під вартою, а не шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування.

Рішення суду в частині розміру моральної шкоди позивачем ОСОБА_2 не оскаржувалося.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 28 березня 2008 року першим заступником прокурора Тернопільської області порушено кримінальну справу № 1681122 стосовно директора ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

05 травня 2008 року старшим слідчим з ОВС СВ ПМ ДПА в Тернопільській області порушено кримінальну справу стосовно директора і головного бухгалтера ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 366 КК України та об`єднано її з кримінальною справою № 1681122.

18 квітня 2008 року директору та головному бухгалтеру ТОВ «Мелвіс» Сороколіту В.І. у зазначеній кримінальній справі обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

25 квітня 2008 року старшим слідчим з ОВС СВ ПМ ДПА в Тернопільській області накладено арешт на будинок за адресою АДРЕСА_1 , який належить та у якому проживає ОСОБА_1

26 травня 2008 року директору та головному бухгалтеру ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України.

03 грудня 2009 року кримінальна справа № 1681122 відносно директора та головного бухгалтера ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України постановою Гусятинського районного суду Тернопільської області направлена на додаткове розслідування.

Зазначену постанову Гусятинського районного суду від 03.12.2009 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 27.01.2010 року.

12 липня 2010 року старшим слідчим з ОВС слідчого відділу податкової міліції ДПА в Тернопільській області ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України та прокурором 13 серпня 2010 року затверджено обвинувальний висновок.

В подальшому, зазначену кримінальну справу направлено до суду для розгляду.

Постановою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21.02.2011 року провадження по справі про обвинувачення ОСОБА_1 за ст.366 ч.2 КК України закрито у зв`язку із зміною обвинувачення прокурором відмовою прокурора від обвинувачення.

Вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області від 01.08.2011 року ОСОБА_1 , відданого під суд за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України визнано невинуватим та виправдано за відсутністю події злочину.

В подальшому зазначений вирок було скасовано апеляційним судом Тернопільської області.

24 липня 2013 року постановою Тернопільського міськрайонного суду оголошено розшук підсудного ОСОБА_1 та змінено йому запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту з часу затримання. Підставою для зміни запобіжного заходу ОСОБА_1 було те, що «…підсудний ОСОБА_1 в судові засідання не з`являється, надсилаючи в суд листи з посиланням на неможливість явки в судові засідання, так як вважає, що його незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності і відповідно не має підстав для явки його в суд. Постанови суду про примусовий привід підсудного ОСОБА_1 в судові засідання не виконані за відсутністю його по місцю проживання…».

Відповідно до інформації Тернопільського РВ Управління МВС України в Тернопільській області від 06.08.2013 року № 4/7236, місце розшукуваного ОСОБА_1 було встановлено 05.08.2013 року та згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду від 24.07.2013 року поміщено в ІТТ.

З інформації Чортківської установи виконання покарань Управління Державної пенітенціарної служби України в Тернопільській області від 13.12.2016 року за № 4/3908 вбачається, що ОСОБА_1 був арештований 05.08.2013 року, в слідчий ізолятор прибув 21.08.2013 року.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 22.01.2014 року в ході розгляду кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 212 КК України, уточнено анкетні дані підсудного в частині прізвища особи, зазначеного в окремих процесуальних документах кримінальної справи № 1681122 про обвинувачення ОСОБА_1 , у тому числі, в постанові про порушення кримінальної справи від 28 березня 2008 року з зазначенням його особи ОСОБА_1 (замість ОСОБА_1 ).

Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 25.01.2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 212 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 255 000 грн з позбавленням права обіймати посади в установах, організаціях та підприємствах усіх форм власності, пов`язані з організаційно-розпорядчими та фінансово-господарськими функціями строком на 2 роки з конфіскацією майна, яке належить йому на праві особистої приватної власності. Запобіжний захід змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання та звільненням його з під варти у залі суду.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 квітня 2014 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2014 року щодо ОСОБА_1 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 212 КК України скасовано, а справу повернуто прокурору Тернопільської області для організації додаткового розслідування.

Як вбачається з витягу з кримінального провадження № 0000045, слідчим управлінням фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Тернопільській області 02.06.2014 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, дата повідомлення 27.03.2008 року, згідно яких службові особи ТОВ «Мелвіс» внаслідок неправомірного відображення в декларації з податку на прибуток підприємства за 9 місяців 2007 року витрат щодо придбання від СПД ФО ОСОБА_1 робіт, ухилились від сплати податку на прибуток за третій квартал 2007 року в сумі 1 000 000 грн, правова кваліфікація ч. 3 ст. 212 КК України.

23 березня 2015 року начальник відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Тернопільській області повідомив ОСОБА_1 про те, що він підозрюється в умисному ухиленні від сплати податків, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, тобто у вичненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України (в редакції від 05.04.2001 року, чинній з 01.09.2001 року і на момент вчинення злочину).

22 травня 2015 року у кримінальному провадженні № 0000045 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах, внесеному в ЄРДР 02.04.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України прокурором затверджено обвинувальний акт та скеровано його до суду.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року за результатами розгляду кримінального провадження № 0000045 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 212 КК України за відсутністю події кримінального правопорушення та виправдано. Запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд скасовано.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2017 року, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2018 року відмовлено прокурору в поновленні строку на касаційне оскарження вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_1 .

Таким чином, внаслідок зміни ОСОБА_1 запобіжного заходу 24 липня 2013 року постановою Тернопільського міськрайонного суду та оголошення в розшук, останній був затриманий 05.08.2013 року, в слідчий ізолятор прибув 21.08.2013 року та утримувався під вартою до 25.01.2014 року, тобто до звільнення його з під варти у залі суду на підставі вироку Тернопільського міськрайонного суду від 25.01.2014 року.

Під час перебування під вартою ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в ВІТ та ІІІ неврологічному відділенні ТОКПНЛ з 07.08.2013 року до 21.08.2013 року з діагнозом лакунарний інсульт в лівій скроневій долі, гострий період, ВСД з астенічним та кардіальним синдромом, атеросклероз аорти з незначною дилатацією кореня, реактивний гепатит, ангеопатія сітківки. У відповідному витязі з історії хвороби № 06243 зазначено, що «…пацієнт доставлений бригадою швидкої допомоги в супроводі працівників міліції з ІТТ, де виникли скарги на головокружіння, нудоту, яка посилюється при зміні тіла, та розплющені очей…Відомо, що після стресової ситуації, поскаржився на погане самопочуття, нудоту…».

27.11.2013 року ОСОБА_1 звернувся в травпункт з приводу травми під час посадки у спеціальний автомобіль, де після огляду останньому було встановлено діагноз забій лівого плечового суглобу, що стверджується довідкою Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги (Травпункт) № 17743.

28.11.2013 року мав місце виклик бригади швидкої медичної допомоги до Тернопільського міськрайонного суду з метою надання медичної допомоги ОСОБА_1 , внаслідок чого останньому встановлено діагноз: ІХС, гострий коронарний синдром, гострий синкопальний стан, короткочасна зупинка дихання, короткочасна зупинка серцебиття, що стверджується відповідними записами у карті виїзду швидкої медичної допомоги № 56630.

З 28.11. до 05.12.2013 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Тернопільської комунальної міської лікарні № 2 з діагнозом: ІХС. Вазоспатична стенокардія. Кардіосклероз. Симптоматична (нейрогенна) артеріальна гіпертензія ІІ стадії, ступінь артеріальної гіпертензії 2. Ангіопатія сітківки по гіпертензивному типу обох очей. Ектазія аорти…Синкопе з короткочасною зупинкою дихання і серцевої діяльності з проведенням непрямого масажу серця (за даними карти виїзду швидкої медичної допомоги № 56630 від 28.11.2013 року. Ішемічний лакунарний інсульт в лівій скроневій долі відновний період. ДЕ ІІ ст. Астенізація центральної нервової системи, де зазначено, що «…28.11.2013 року о 10.30 під час судового засідання раптово виникли пекучий біль за грудниною, запаморочення, нудота, загальна слабкість. О 10.45 було викликано бригаду швидкої медичної допомоги….Ще через 4 хв. пацієнт знепритомнів, виник ціаноз губ, АТ перестав визначатися, припинилось самостійне дихання, пульсація на сонних артеріях не відчувалась. Всього зупинка дихання тривала приблизно 17 с, а зупинка серцевої діяльності приблизно 14 с. Проводився непрямий масаж серця…». За наслідками проведеного лікування рекомендовано продовжити лікування в амбулаторних умовах, враховуючи наявність порушень ритму і перенесеного синкопе від 28.11.2013 року, уникати психо-емоційних навантажень. Вказана обставина підтверджується епікризом, виданим Тернопільською комунальною лікарнею № 2.

З 06.12.2013 року ОСОБА_1 швидкою допомогою був доставлений з Чортківського СІЗО до Чортківської ЦРЛ, де до 23.12.2013 року знаходився на стаціонарному лікуванні в ЛОР відділенні з діагнозом: ІХС. Нестабільна стенокардія. Кардіосклероз з синусовою тахікардією, політропною шлуночковою і супровентикулярною екстрасистолією. Симптоматична атеріальна гіпертензія 2 ст.1. Ангіопатія сітківки. СН 1 ст. з діастолічною дисфункцією лівого шлуночка. Помірний кардіоваскулярний ризик. Дана обставина стверджується випискою з історії хвороби № 6276, виданою Чортківською районною центральною лікарнею 23.12.2013 року за №115.

ОСОБА_1 неодноразово, а саме: 05.09.2013 року, 14.11.2013 року, 25.11.2013 року, 27.12.2013 року подавались клопотання про скасування запобіжного заходу.

Відповідно до інформації зазначеній у листі Чортківською установою виконання покарань Управління державної пенітенціарної служби України в Тернопільській області, від 16.05.2016 року, захисник ОСОБА_3 - Сороколіт Л.М., яка є дружиною позивача, неодноразово відвідувала його у Чортківській УВП (№26), під час перебування ОСОБА_1 під вартою.

Позивачем ОСОБА_1 та його захисником Сороколіт Л.М. упродовж травня грудня 2013 року подавались звернення до прокуратури Тернопільської області щодо порушення його конституційних прав та проведення перевірок з приводу зміни йому запобіжного заходу, яке відбулось без його участі та оголошення його у міжнародний розшук.

У звіті суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку ОСОБА_1 за третій квартал 2007 року зазначено суму фактично сплаченого єдиного податку у звітному кварталі відповідно до кВ.№229 від 18.07.2007 року 200 грн., п/п №1 від 01.08.2007 року 200 грн; обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний період склав 4000219, 28 грн.

Як вбачається з касових чеків на купівлю медичних препаратів за період з 01.08.2013 року до 01.12.2013 року ОСОБА_1 затрачено коштів на купівлю медикаментів на загальну суму 2 877, 92 грн, витрати на обстеження МРТ складали 1 290 грн, всього витрачено - 4 167, 92 грн.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 показали, що у ОСОБА_1 під час перебування під вартою погіршився стан його здоров`я, у зв`язку з чим останній неодноразово перебував на лікуванні, будучи у наручниках прикутим до лікарняного ліжка.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є дружиною позивача, показала, що позивач після порушення кримінальної справи, впродовж досудового розслідування та розгляду справи в суді переживав, у нього порушився звичний ритм життя та спілкування. Після зміни позивачу запобіжного заходу судом з 05.08.2013 року до 25.01.2014 року останнього приводили в наручниках у лікувальний заклад, де його бачили знайомі та рідні. Також, у період тримання під ватою в ОСОБА_1 погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим останній неодноразово перебував у медичних закладах, переніс лакунарний інсульт, внаслідок чого перебував у реанімації. Нею, як його захисником неодноразово заявлялись клопотання про зміну запобіжного заходу. Під час розгляду справи судом та перебування позивача під вартою, а саме, 28.11.2013 року бригадою швидкої допомоги у нього було діагностовано зупинку серця та дихання, а після надання реанімаційних заходів - госпіталізовано до лікувального закладу, де він тривалий час лікувався.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року за № 266/94-ВР з наступними змінами і доповненнями відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Пункт 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону передбачає відшкодування громадянинові, в тому числі, моральної шкоди у випадках, наведених в ч. 1 цього Закону.

Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

При цьому, ч.ч. 5, 6 ст. 4 зазначеного Закону передбачають, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно вимог ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 своєї постанови № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ст. 8 Закону України Про державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 року № 294-ІХ розмір мінімальної заробітної плати з 01.09.2020 року становить 5 000 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що незаконним триманням позивача під вартою, йому заподіяно моральних страждань, пов`язаних із погіршенням стану здоров`я, перенесенням лакунарного інсульту, синкопе з короткочасною зупинкою дихання і серцевої діяльності, наслідком чого стало неодноразове перебування у медичних закладах; з позбавленням за час тримання під вартою волі та обмеженням вільного пересування; обмеженнями під час надання медичної допомоги; з порушенням нормальних життєвих зв`язків, які вимагали додаткових зусиль для організації свого життя в подальшому, а також матеріальну шкоду в сумі 4 167, 92 грн, пов`язану з необхідністю придбання ліків для лікування наслідків перенесених за час тримання під вартою інсульту та клінічної смерті, травми плеча. При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 300 000 грн, суд виходив з вимог розумності та справедливості й з того, що мінімальний розмір моральної шкоди, гарантований державою та обчислений з урахуванням вимог ЗУ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під вартою, не буде враховувати усю глибину понесених ним моральних страждань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають вимогам законів, що регулюють спірні правовідносини й зробленими з урахуванням наявних у справі доказів.

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 під час розгляду кримінальної справи про його обвинувачення, внаслідок зміни йому запобіжного заходу перебував під вартою упродовж 173 діб (з 05 серпня 2013 року до 25 січня 2014 року) й результатом розгляду кримінальної справи було постановлення судом відносно нього виправдувального вироку з реабілітуючих підстав (за відсутністю події злочину), який набрав законної сили, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що позивач відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду наділений правом на відшкодування шкоди.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції в частині підтвердження матеріалами справи фактів заподіяння ОСОБА_1 моральних страждань, що пов`язано зі значним погіршенням стану його здоров`я у зв`язку з перенесенням лакунарного інсульту, синкопе з короткочасною зупинкою дихання і серцевої дільності та неодноразовим перебуванням у медичних закладах; обмеженням вільного пересування, позбавленням волі на тривалий час, які в сукупності безумовно свідчать про наявність сильних душевних хвилювань, що зумовили порушення, в тому числі, його звичного способу життя, призвели до погіршення стосунків з оточуюючими тощо.

Вірними, на думку колегії суддів, є й висновки суду першої інстанції в частині підтвердження матеріалами справи фактів заподіяння ОСОБА_1 матеріальної шкоди під час незаконного тримання під вартою, що полягає у необхідності понесення витрат на придбання медикаментів для лікування перенесеного інсульту та клінічної смерті, травми плеча на суму 2877, 92 грн та 1 290 грн витрат на проведення обстеження МРТ, а всього 4167, 92 грн.

Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції й в частині необхідності застосування при розрахунку граничного мінімального розміру завданої позивачу моральної шкоди величини мінімальної заробітної плати, встановленої з 01 січня 2020 року ст. 8 ЗУ Про державний бюджет на 2020 рік у розмірі 5 000 грн, що існувала на день ухвалення судового рішення, як такими, що узгоджуються з відповідними роз`ясненнями, викладеними Пленумом Верховного Суду України в п. 9 своєї постанови № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року з наступними змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги Прокуратури Тернопільської області в частині визначення судом необґрунтовано великого розміру на відшкодування моральної шкоди, що є значно більшим від мінімального розміру, обчисленого відповідно до вимог Закону, а відтак, не відповідає вимогам розумності та справедливості й завдає збитків державі, колегія суддів відхиляє з тих підстав, що сам по собі факт встановлення Законом граничного мінімального розміру моральної шкоди не є підставою для стягнення такого розміру судом, оскільки на визначення розміру моральної шкоди впливає ряд обставин, передбачених ст. 23 ЦК України, які були вірно враховані судом першої інстанції, оскільки саме під час тримання позивача під вартою, поряд з іншими негативними змінами, що відбулися в його житті, пов`язаними з обмеженням його волі, мало місце значне погіршення стану здоров`я останнього (за відсутності будь-яких доказів наявності у нього тих чи інших хвороб раніше), що зумовило, в тому числі, й загрозу його життю.

Підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги Прокуратури Тернопільської області в частині ненадання позивачем доказів понесення ним моральних страждань внаслідок погіршення життєвих зв`язків та ділової репутації, стосунків з соціальним оточенням, окрім свідчень самого ОСОБА_1 та його дружини, допитаних в судовому засіданні, та з посиланням на відсутність в матеріалах справи висновку спеціалістів про те, чи стало перебування позивача під слідством і судом психотравмуючою ситуацією для нього, і якщо так, то чи завдана йому моральна шкода та який її грошовий еквівалент. При цьому, колегія суддів виходить із того, що сам по собі факт відсутності висновку спеціаліста, який є лише одним із доказів та оцінюється в сукупності з іншими, не може вважатися підставою для відмови в стягненні моральної шкоди в зв`язку з недоведеністю заподіяння такої, так як згідно вимог ст. 23 ЦК України саме суд наділений компетенцією визначення розміру моральної шкоди з урахуванням наявності певного переліку тих чи інших обставин. Разом із тим, позбавлення особи волі внаслідок обрання їй відповідного запобіжного заходу за умови відсутності події злочину (що в даному випадку мало місце) та з урахуванням інших обставин справи: соціального становища позивача, відсутності доказів про наявність у нього будь-яких захворювань, які б спровокували перенесені під час тримання під вартою лакунарний інсульт та зупинку серця, на думку колегії суддів, безумовно свідчать про перенесення ОСОБА_1 сильних душевних хвилювань, і як наслідок моральних страждань, в тому числі, й внаслідок погіршення життєвих зв`язків з оточуючими.

Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги відповідача щодо безпідставності висновків суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди з посиланням на не надання позивачем доказів вчинення відносно нього органами прокуратури чи її працівниками будь-яких незаконних дій, пов`язаних із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та неврахування судом першої інстанції, що здійснення слідчих та процесуальних дій в ході досудового розслідування кримінального провадження, зокрема ініціювання застосування запобіжних заходів, належить до повноважень органів досудового розслідування, а на стадії досудового розслідування ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який правомірно було змінено судом з причини порушення покладених на ОСОБА_1 обов`язків, оскільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до нього був застосований судом за поданим у судовому засіданні клопотанням прокурора, що стверджується матеріалами дослідженої судом першої інстанції кримінальної справи. Крім цього, факт незаконності тримання позивача під вартою спростовується наявністю такого, що набрав законної сили виправдувального вироку Тернопільського міськрайонного суду від 31.05.2016 року про визнання ОСОБА_1 невинуватим у пред`явленому за ч. 3 ст. 212 КК України обвинуваченні за відсутністю події кримінального правопорушення та виправдання.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, без належного дослідження обставин не знаходять свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги те, що Тернопільським міськрайонним судом дана належна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, висновки суду відповідають обставинам справи, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, вірно застосовані, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції вважає, що передбачені законом підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Також, на думку колегії суддів, клопотання позивача ОСОБА_1 від 26.01.2021 року про постановлення апеляційним судом окремої ухвали з підстав, передбачених чч. 2, 11 ст. 262 ЦПК України та з посиланням на те, що апеляційна скарга керівника прокуратури Тернопільської області на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12.08.2020 року в даній справі містить суттєві недоліки, які свідчать про неналежне виконання професійних обов`язків та зловживання процесуальними правами прокурором, до задоволення не підлягає. При цьому, колегія суддів, виходить із того, що обґрунтування стороною у справі своєї правової позиції щодо законності чи незаконності рішення суду не може бути відповідно до вимог ст. 262 ЦПК України підставою для постановлення окремої ухвали судом, оскільки право сторони на оскарження судового рішення передбачене законом (п. 5 ч. 1 ст. 43 ЦПК України), а доводи апеляційної скарги сторони, зокрема, в частині застосування за ініціативою суду до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та в частині порушення підозрюваним ОСОБА_1 покладених на нього обов`язків (на що позивачем звертається увага, як на підстави винесення окремої ухвали з причини внесення до апеляційної скарги, як до офіційного документа, завідомо неправдивих відомостей) підлягають перевірці та оцінці судом апеляційної інстанції при прийнятті кінцевого рішення за результатами апеляційного перегляду справи шляхом відображення відповідних висновків суду в окремому процесуальному документі постанові згідно положень п.п.6 п. 3 ч.1 ст. 382 ЦПК України. Разом із тим, в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено жодних підстав, передбачених, зокрема ч.ч. 2 та 11 ст. 262 ЦПК України (на які позивач посилається в своєму клопотанні) для винесення окремої ухвали.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокуратури Тернопільської області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 09 березня 2021 року.

Головуючий

Судді