Справа: 164/995/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року Смт. Маневичі

Маневицький районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Токарської І.С.,

з участю секретаря Панасюк Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представників відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Маневичі цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_8 звернувся до суду із даним позовом, який обґрунтовував тим, що його батьку ОСОБА_9 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько помер, не залишивши заповіту, однак, зважаючи на те, що на момент смерті спадкодавця він проживав разом із ним та вів спільне господарство, доглядав за господарськими будівлями та обробляв городину, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. В березні 2018 року вирішив скористатися своїм правом на оформлення за собою спадщини після смерті батька, однак з документів дізнався, що спадковий будинок вже належить ОСОБА_3 . Також із документів дізнався, що 27 вересня 1988 року на його ім`я було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_9 , посвідчене нотаріусом Маневицької державної нотаріальної контори Ясинською Н.Н. та зареєстроване в реєстрі за № 1001, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 . 29 квітня 1992 року він ніби - то відчужив вказаний будинок ОСОБА_10 , уклавши при цьому договір купівлі продажу, посвідчений нотаріусом Маневицької державної нотаріальної контори Ясинською Н.Н. та зареєстрований в реєстрі № 498. 1 липня 2009 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її мами ОСОБА_10 , посвідчене державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області Кухом В.І. та зареєстроване в реєстрі за № 758, а саме на спірний житловий будинок. 10 вересня 2009 року ОСОБА_2 відчужила спірне будинковолодіння ОСОБА_3 згідно договору купівлі продажу, посвідченого нотаріусом Маневицької державної нотаріальної контори Горбачуком І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 90. Стверджує, що свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, посвідчене нотаріусом Маневицької державної нотаріальної контори Ясинською Н.Н. та зареєстроване в реєстрі за № 1001 він не отримував, заяви про його видачу не підписував і не подавав, а також доручень чи вказівок на здійснення даного правочину від свого імені також не видавав, як і не підписував договір купівлі продажу від 29 квітня 1992 року. У зв`язку з чим просив позов задовольнити та визнати недійсним свідоцтво про право спадщину за законом.

Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було подано відзив на позов, в якому зазначили, що позов заперечують в повному обсязі, оскільки позивач є належним спадкоємцем після смерті батька і надуманим є твердження про те, що він лише в березні 2018 року вирішив скористатися правом на оформлення за собою спадщини після смерті батька і що в цей час йому стало відомо, що будинок належить ОСОБА_3 . У відзиві на позов відповідачі стверджують, що позивач отримував дане свідоцтво про право на спадщину і йому було відомо, що даний будинок ще з 1992 року не належить ні йому, ні його батьку. Це підтверджується також тим, що ОСОБА_8 ще в 2014 році перед Пасхою приїжджав в смт. Колки і бачив, що в будинку проживає ОСОБА_3 з дитиною, а ОСОБА_10 сприйняв за її маму і підтверджував, що отримав гроші за будинок. Вдруге позивач приїжджав коли в будинку була лише неповнолітня дитина, яку дуже перелякав, увірвавшись в будинок. Беручи до уваги те, що ОСОБА_8 більше ніж 53 роки не цікавився спадковим будинком, не звертався до суду з позовом, вважають, що ним пропущено строки позовної даності, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважають себе неналежними відповідачами і просили замінити або залучити співвідповідачем Маневицьку державну нотаріальну контору.

Ухвалою судді Маневицького районного суду Волинської області від 6 липня 2018 року у даній справі було відкрите загальне позовне провадження.

18 квітня 2019 року клопотання представника позивача про призначення судово почеркознавчої експертизи було задоволено і ухвалою Маневицького районного суду Волинської області призначено судово почеркознавчу експертизу і зупинено провадження у справі, яке поновлено ухвалою від 19 червня 2020 року.

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 вересня 1988 року, посвідчене нотаріусом Маневицької державної нотаріальної контори Ясинською Н.Н. та зареєстроване в реєстрі за № 1001, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 . Щодо заміни чи залучення співвідповідачем Маневицької державної нотаріальної контори заперечив.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожна зокрема, позов заперечили, вважають його необґрунтованим та просили відмовити у його задоволенні, взявши до уваги також пропуск позивачем строків позовної давності.

Представники відповідачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен зокрема, заперечили позов та просили відмовити у його задоволенні, просили застосувати строки позовної давності.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить наступних висновків.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.

Судом встановлено, що батьку позивача ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві приватної власності за життя належав житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно довідки Колківської селищної ради на а.с. 4) в смт. Маневичі Волинської області, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 28 вересня 1961 року, виданого виконкомом Колківської селищної ради депутатів трудящих.

Оскільки ОСОБА_8 був єдиним спадкоємцем першої черги, то прийняв спадщину після смерті батька за законом, так як проживав з ним та вів спільне господарство.

На підставі заяви від імені ОСОБА_8 27 серпня 1988 року Маневицькою державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 95/88 після смерті батька ОСОБА_9 на спадкове майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_2 і нотаріусом Ясинською Н. видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 1001.

В подальшому спадковий будинок було придбано 29 квітня 1992 року ОСОБА_10 , після смерті якої 1 липня 2009 року дочка спадкодавця ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області Кухом В.І. та зареєстровано в реєстрі № 758.

10 вересня 2009 року відповідач ОСОБА_2 відчужила спадковий спірний будинок відповідачу ОСОБА_3 згідно договору купівлі продажу, посвідченого нотаріусом Маневицької державної нотаріальної контори Горбачуком І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 90.

Дані факти сторонами не оспорюються і не спростовуються.

Разом з тим, як вбачається із висновку експерта за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи № 922 від 4 червня 2020 року, підпис від імені ОСОБА_8 в заяві до Маневицької державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом із датою складання 27 вересня 1988 року №103, розташований після слова «Подпись», виконаний не ОСОБА_8 , а іншою особою (а.с.120 -123).

Представник позивача просив суд, беручи до уваги вищевказаний висновок експерта та вимоги статей 202, 203, 207, 215 ЦК України, визнати недійсним правочин та, відповідно, свідоцтво про право на спадщину.

З приводу обґрунтування позовних вимог суд вважає доцільним вказати наступне.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином.

Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Тобто, оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст.ст. 203, 215 236 ЦК.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною п`ятою ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною першою ст. 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушеного права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому за змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися порушення свого права.

Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Статтею 76 ЦПК України унормовано, що доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Так, допитана в якості свідка ОСОБА_2 дала суду показання, що на момент коли її покійна мама ОСОБА_10 купувала в ОСОБА_8 будинок їй було дев`ять років, однак пригадує саме особу позивача як продавця. Успадкувавши після смерті матері у 2002 році будинок, оформила на себе право власності у 2009 році. В 2014 році до спадкового будинку з`явився позивач із дочкою і сказав, що вони в нього вкрали будинок і що він хоче його оглянути.

Відповідач ОСОБА_3 , допитана в якості свідка суду дала показання, що в 2009 році вона придбала будинок у ОСОБА_2 , в якому, здійснюючі необхідні ремонтні роботи та реконструкцію, спокійно проживала до 2014 року. В 2014 році до них приїхав позивач і, висловлюючи безпідставне обурення, сказав, що будинок АДРЕСА_1 то його колишня оселя. Потім в 2017 році, коли вона перебувала на заробітках за кордоном, а в будинку перебувала неповнолітня дочка, приїхав ОСОБА_8 і почав з криками виганяти дитину з будинку. Лише після дзвінка до родичів, які прийшли в будинок, позивач із дочкою залишили оселю.

Право на доступ до суду не є абсолютним: воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. Однак будь які обмеження цього права мусять бути виправданими, інакше вони є несумісними із Конвенцією і становлять і становлять порушення основоположних прав людини.

Позовна давність тісно пов`язана із принципом правової визначеності, який, у свою чергу, є «одним із фундаментальних аспектів верховенства права». Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними зі сплином часу»

Суд, проаналізувавши висновок експерта в сукупності із іншими письмовими доказами, встановлює наявність порушеного права позивача, однак, беручи до уваги вищевказані показання відповідачів, допитаних в якості свідка, а також те, що позивач прийняв спадщину за законом шляхом проживання зі спадкодавцем в будинку, який був і його оселею, а тому ОСОБА_8 не міг не знати про її відчуження у 1992 році, приходить висновку про сплив строків позовної давності, про що зробила заяву інша сторона спору, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, суд звертає увагу, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача і в даному випадку, в разі задоволення позову, порушені були би, в першу чергу, права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі ст. ст. 256, 261, 1216, 1217, 1268, 1301 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76 - 78, 89, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 26 березня 2021 року.

Суддя

Маневицького районного суду І.С. Токарська