Провадження № 22-ц/4808/376/21
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене у складі судді Шамотайла О.В. 21 грудня 2020 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

02 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Позов мотивувала тим, що з 05 червня 2009 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис №336. В шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, сімейне життя у них не склалося, стосунки погіршилися, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Вже тривалий час кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами. Посилаючись на те, що фактично сім`я припинила своє існування, а примирення та збереження шлюбу неможливе, просила шлюб між нею та відповідачем розірвати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладений 05 червня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №336.

Рішення мотивовано тим, що сторони не підтримують шлюбних відносин, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а від відповідача заперечень не поступило, тому з урахуванням положень ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч.ч. 2, 3 ст. 56, ч. 2 ст. 104, ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 112 СК України позов доцільно задовольнити.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що суд формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу, не з`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову, не врахувавши наявність малолітньої дитини та не вживши достатніх заходів для примирення подружжя.

Так, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, а тому подальше збереження шлюбу є неможливим. Однак, позивач та відповідач проживають за однією адресою, а саме: АДРЕСА_1 , ведуть спільне господарство, отримують доходи, здійснюють витрати та спільно виховують малолітню доньку. З огляду на зазначене, можна стверджувати, що сторони ведуть спільне сімейне життя і таким чином підтримують фактичні шлюбні відносини.

Також представник апелянта зазначає, що сторони спільно виховують малолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з батьками за вказаною вище адресою. Дитина має вроджене генетичне захворювання (муковісцидоз з панкреатичною недостатністю, змішана форма з переважним ураженням легень, тяжкий перебіг), з чого вбачається необхідність щоденної турботи про дитину з регулярним (мінімум двічі на рік) перебуванням на стаціонарному лікуванні, що підтверджується копією заключення спеціаліста Київської міської дитячої клінічної лікарні №1 за №14/18 від 26 січня 2018 року та копіями виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №18332 від 11 січня 2018 року, №10027 від 13 серпня 2018 року, №13528 від 21 жовтня 2019 року, №17769 від 13 січня 2020 року та №5696 від 05 серпня 2020 року. Вважає, що розірвання шлюбу між сторонами зумовить сильний стрес для дитини, що може негативно відобразитись на її здоров`ї. Разом з тим, перебування сторін у шлюбі сприятиме нормальному та гармонійному розвитку дитини.

Крім того, представник апелянта зауважує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач направив на адресу Івано-Франківського міського суду клопотання, в якому просив суд усю кореспонденцію направляти йому за місцем фактичного проживання, а саме: АДРЕСА_2 , а також вказав номер мобільного телефону. Однак, суд проігнорував дане клопотання та продовжував надсилати судові повістки та інші листи на адресу, що була вказана в позовній заяві. Таким чином суд порушив право відповідача на отримання інформації щодо розгляду даної справи.

З наведених підстав, представник апелянта просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 05 червня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №336, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

В шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13 серпня 2014 року (а.с. 11).

Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 зазначила, що їхнє з чоловіком сімейне життя не склалося, примирення з відповідачем вона не бажає, а подальше збереження сім`ї вважає неможливим.

Встановлено, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21 листопада 2019 року сторонам надавався строк на примирення терміном шість місяців (а.с. 29).

Однак, примирення між сторонами не відбулося, а 28.05.2020 року від позивача поступила заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона позов підтримала в повному обсязі (а.с. 31).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать її інтересам, дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Зазначене узгоджується з положеннями, викладеними у постановах Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц та від 21 березня 2019 року у справі №569/1011/18.

Доводи апелянта про те, що під час ухвалення оскаржуваного рішення судом не враховано, що позивач та відповідач проживають за однією адресою, ведуть спільне господарство, отримують доходи, здійснюють витрати та спільно виховують малолітню доньку, у зв`язку з чим можна стверджувати, що вони ведуть спільне сімейне життя і таким чином підтримують фактичні шлюбні відносини, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки проживання чоловіка та жінки за однією адресою не свідчить про підтримання ними фактичних шлюбних відносин, а посилання на те, що сторони ведуть спільне господарство, отримують доходи та здійснюють витрати не підтверджені жодними належними, достатніми та допустимими доказами. Квитанції про понесення апелянтом витрат по оплаті комунальних послуг, наданих в квартиру АДРЕСА_3 , не є належним доказом того, що сторони живуть подружнім життям та ведуть спільне господарство.

Не беруться до уваги і твердження апелянта, що розірвання шлюбу між сторонами зумовить сильний стрес для дитини, що може негативно відобразитись на її здоров`ї, оскільки такі є припущеннями.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги клопотання відповідача про направлення йому кореспонденції за місцем його фактичного проживання ( АДРЕСА_2 ), а продовжував надсилати судові повістки та інші листи на адресу, що була вказана в позовній заяві, чим порушив право відповідача на отримання інформації щодо розгляду даної справи, оскільки наведене, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, чого він не заперечив, не відноситься до обов`язкових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, встановлених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Пунктом 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи про розірвання шлюбу є малозначними справами.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року