Ухвала

29 березня 2021 року

м. Київ

справа № 761/16749/15-ц

провадження № 61-4018ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Всеукраїнська громадська організація «Гільдія кінорежисерів «24/1», Міністерство економічного розвитку і торгівлі, ОСОБА_4 , про визнання недійсним авторського договору,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним вище позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним авторський договір про передачу виключних прав інтелектуальної власності на об`єкти авторського права від 21 вересня 2003 року із «Додатками № 1 і № 2», укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 за участі Всеукраїнської громадської організації «Гільдія кінорежисерів «24/1». Вирішено питання про розподілу судових витрат.

28 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року повернуто заявнику, на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Верховний Суд, повертаючи касаційну скаргу, зазначив, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення.

У березні 2021 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вдруге звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Разом із касаційною скаргою заявник подає заяву про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року. На обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження заявник зазначає, що 30 грудня 2020 року представник відповідача отримав копію оскаржуваної постанови в канцелярії суду, 28 січня 2021 року подано вперше касаційну скаргу на зазначене вище судове рішення, яку ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року повернуто заявнику. Зазначає, що оскільки ним вчасно подано вперше касаційну скаргу, проте така не відповідала вимогам ЦПК України. Заявник в найкоротший термін подав нову редакцію касаційної скарги, то строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин.

Наведені особою, яка подала касаційну скаргу, підстави для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження не можуть бути визнані поважними, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена 07 грудня2020 року, тому останнім днем звернення до суду з касаційною скаргою було 06 січня 2021 року.

Доводи у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження, про те що заявник звертається вдруге з касаційною скаргою, оскільки ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року (провадження № 61-1735ск21) його касаційну скаргу повернуто, не можна вважати поважною причиною для поновлення строку на касаційне оскарження, оскільки заявником не наведено мотивованого обґрунтування поважності причин пропуску строку з касаційною скаргою вперше, не надано належних доказів на підтвердження дати отримання копії постанови апеляційного суду заявником.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі і безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.

Таким чином, заявнику необхідно подати до суду касаційної інстанції заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій навести інші підстави для його поновлення та надати відповідні докази, оскільки безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, касаційна скарга не відповідає вимогам процесуального закону щодо її форми та змісту.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу ( підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Суд касаційної інстанції констатує, що звертаючись повторно заявник не в повній мірі виконав вимогу процесуального закону щодо подання касаційної скарги із зазначенням обґрунтованих підстав касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, які мають відповідати вимогам частини другої статті 389 ЦПК України.

Зокрема, у новій редакції касаційної скарги заявником визначено підставу касаційного оскарження у формулюванні: «застосування апеляційним судом норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме перебігу позовної давності».

Зазначаючи такий довід, заявник не конкретизував, які саме правові висновки Верховного Суду та/або Верховного Суду України не враховано судами першої та апеляційної інстанцій. Посилання заявника на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, а тому таке посилання не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення.

Також заявник посилається на те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Проте, такі посилання є нерелевантними, оскільки подальша аргументація цієї підстави свідчить про незгоду заявника з задоволенням апеляційним судом клопотання позивача про призначення у справі комплексної судової почеркознавчої експертизи, що в контексті пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, не може бути підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Посилання заявника на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази, за відсутності належним чином обґрунтованих у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не дозволяють суду вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для касаційного оскарження.

Аналіз положень статей 389, 392 ЦПК України свідчить, що існуючі нормативні приписи щодо права касаційного оскарження дисциплінують заявників обмеженням підстав касаційного оскарження та потребують від скаржників належного обґрунтування поданої скарги, що є втіленням диспозитивності як принципу цивільного судочинства.

Ураховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням заявникові строку для падання виправленої редакції касаційної скарги, в якій зазначити підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України та їх належного обґрунтування.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 390, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Визнати підстави для поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 неповажними.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк до 26 квітня 2021 року, але не більше десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Якщо заяву про поновлення строку касаційного оскарження не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для його поновлення визнані неповажними, у відкритті касаційного провадження буде відмовлено.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков