Ухвала

Іменем України

22 березня 2021 року

м. Київ

справа № 431/891/20

провадження № 61-18402ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Луганській області про визнання запису у наказі про звільнення незаконним, зобов`язати змінити цей запис, стягнення коштів за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - ГУНП в Луганській області), в якому просив визнати запис у наказі від 31 серпня 2018 року ГУНП в Луганській області № 405 о/с про його звільнення на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (за згодою сторін) «з виплатою компенсації за 18 днів невикористаної відпустки за фактично відпрацьований час з 07 листопада 2017 року до 03 вересня 2018 року» незаконним, зобов`язати відповідача змінити запис у наказі від 31 серпня 2018 року ГУНП в Луганській області № 405 о/с, про його звільнення відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) «з виплатою компенсації за 18 днів невикористаної відпустки за фактично відпрацьований період з 07 листопада 2017 року до 03 вересня 2018 року» на «з виплатою компенсації за 20 днів невикористаної відпустки за фактично відпрацьований період з 07 листопада 2017 року до 03 вересня 2018 року», стягнути з відповідача кошти за невикористану відпустку у розмірі 593,30 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 180 711,60 грн.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 23 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ГУНП в Луганській області на користь ОСОБА_1 кошти за невикористану відпустку у розмірі 593,30 грн. У решті позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 у встановлений судом строк недоліки апеляційної скарги не усунув, зокрема не сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги, а тому апеляційну скаргу необхідно вважати неподаною та повернути заявнику.

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року, у якій заявник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків про незаконність та неправильність судового рішення.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.

Встановлено, що ухвалою Луганського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 23 червня 2020 року залишено без руху з підстав несплати судового збору, водночас йому запропоновано до заявленого клопотання про відстрочення, зменшення суми судового збору надати докази скрутного матеріального стану (довідку про доходи та ін.).

На виконання ухвали Луганського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року від ОСОБА_1 23 вересня 2020 року на адресу Луганського апеляційного суду надійшла заява про відстрочення сплати судових витрат, зменшення їх розміру, в обґрунтування якої заявник зазначав, що сума судового збору складає 2 710, 67 грн та просив відстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у задоволенні заяви заявника про відстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру відмовлено, оскільки ОСОБА_1 на підтвердження скрутного матеріального стану не подав належних доказів, апеляційну скаргу залишено без руху та запропоновано заявнику усунути недоліки, а саме сплатити судовий збір.

На виконання ухвали Луганського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року від заявника 05 жовтня 2020 року на адресу Луганського апеляційного суду надійшла заява, в якій він зазначив, що заборгованість за несвоєчасний розрахунок при звільненні відноситься до додаткового фонду заробітної плати та послався на те, що відповідно до Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати щодо спорів, пов`язаних з виплатою компенсації, а також те, що відповідно до Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору як учасник антитерористичної операції.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 23 червня 2020 року залишено без руху та роз`яснено заявнику, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а довідка про те, що він брав участь в Антитерористичній операції не містить інформації про те, що заявник є учасником бойових дій, який звільняється від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Водночас запропоновано заявнику усунути недоліки касаційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали. Роз`яснено, що у разі не виправлення недоліків апеляційної скарги протягом зазначеного терміну апеляційна скарга буде вважатися неподаною та повернута заявнику.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року встановлено, що заявником у визначений законом строк недоліки касаційної скарги на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 23 червня 2020 року не усунуто, апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Згідно з частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

За правилами частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Отже, оскільки ОСОБА_1 у строк, встановлений ухвалою Луганського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року, не виконав вимоги про сплату судового збору, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення заявнику.

Доводи касаційної скарзі про те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що заявник звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Предметом апеляційного оскарження за скаргою ОСОБА_1 було рішення суду першої інстанції з вирішення вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року заявника зобов`язано сплатити судовий збір за оскарження рішення суду першої інстанції з вирішення саме вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За вимогами чинного законодавства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301 гс 18).

Отже, апеляційний суд обґрунтовано вимагав від заявника сплати судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки на його позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не поширюється пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Заявник у касаційній скарзі також безпідставно посилається на пункт 4 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки зазначена у цій нормі пільга щодо сплати судового збору не стосується предмету позову.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у відстроченні сплати судового збору з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що на підтвердження свого скрутного майнового стану ОСОБА_1 не подавав жодних належних письмових доказів, а лише формально зазначав про це.

Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те що ОСОБА_1 належним чином не довів, що його майновий стан не дозволяє сплатити визначений судом розмір судового збору.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Особа, яка має намір подати скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту касаційної скарги, в тому числі щодо оплати судового збору.

Тому, враховуючи встановлений законом обов`язок сплатити судовий збір, відсутність посилань з підтверджуючими належними доказами на наявність підстав для відстрочення слати судового збору, зменшення його розміру, суд вважає, що з урахуванням принципу рівності сторін і змагальності судового процесу належний баланс між забезпеченням реалізації звернення заявника до суду апеляційної інстанції та принципу res judicata у цій справі судом апеляційної інстанції дотримано.

Водночас Верховний Суд зазначає, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення, а відтак це не є перешкодою у доступі до правосуддя.

Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Луганській області про визнання запису у наказі про звільнення незаконним, зобов`язати змінити цей запис, стягнення коштів за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний