Постанова

Іменем України

24 березня 2021 року

м. Київ

справа № 726/1554/19

провадження № 61-14605св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 травня 2020 року у складі судді Байцар Л. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду

від 03 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б.,

Литвинюк І. М., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), яке є правонаступником публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради, про витребування майна із чужого незаконного володіння, відновлення становища, яке існувало до порушення права.

Позов обґрунтовано тим, що 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг»

(далі - ТОВ «Естейт Селлінг») укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав йому на праві власності, в якому було зазначено, що цей договір сторони укладають на підставі рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 19 грудня 2008 року (справа

№ 2-848/2008), що набрало законної сили 28 січня 2009 року, яким у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 липня 2007 року № CVFMF100000010 звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими спорудами

АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, а також надання

ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 23 березня

2017 року, залишеним без змін після його перегляду в апеляційному порядку (ухвала Апеляційного суду Чернівецької області від 04 жовтня

2017 року) та касаційному порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року (провадження № 14-111цс19), у справі

№ 726/1538/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк»,

ТОВ «Естейт Селлінг», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіна Н. М., Чернівецька міська рада, було визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , укладений

18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».

У серпні 2017 року з метою повернення у власність нерухомого майна він звернувся до державного реєстратора з вимогою про реєстрацію за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , однак

з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна йому стало відомо, що 18 лютого 2016 року, тобто у день укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який був визнаний недійсним у судовому порядку, ТОВ «Естейт Селлінг» уклало

з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір та договір іпотеки

№ DNTFLOK06629/D184, відповідно до якого ТОВ «Естейт Селлінг» передало ПАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку спірний житловий будинок у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі

106 954 678,12 грн.

Зазначав, що 18 лютого 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» продало від його імені спірний житловий будинок ТОВ «Естейт Селлінг», а ТОВ «Естейт Селлінг» того самого дня передало цей самий житловий будинок в іпотеку

ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримало кредит від ПАТ КБ «ПриватБанк» під заставу у розмірі 106 954 678,12 грн, а тому спірний житловий будинок

АДРЕСА_1 вибув з його володіння не з його волі, а шляхом незаконного заволодіння ним ПАТ КБ «ПриватБанк».

09 серпня 2016 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І. М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30853641, та зареєструвала на підставі договору іпотеки від 18 лютого 2016 року

№ DNTFLOK06629/D184 право власності на спірний житловий будинок

АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку із невиконанням

ТОВ «Естейт Селлінг» зобов`язань за укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитним договором.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд: витребувати із чужого незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь житловий будинок АДРЕСА_1 ; зобов`язати державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно запис від 04 серпня 2016 року № 15816526 про реєстрацію права власності на будинок по

АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк», що внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30853641, від 09 серпня 2016 року та відновити становище, яке існувало до порушення його права шляхом зобов`язання державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ним право власності на житловий будинок

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано із чужого незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 . Зобов`язано державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно запис № 15816526 про реєстрацію права власності на будинок

АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк», що внесений 04 серпня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., індексний номер 30853641, від 09 серпня 2016 року та відновити становище, яке існувало до порушення прав ОСОБА_1 , зобов`язано державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3 229,65 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок вибув із володіння позивача поза його волею, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконно його відчужило на підставі договору купівлі-продажу від 18 лютого 2016 року, який у судовому порядку визнано недійсним. Обраний ОСОБА_1 спосіб судового захисту порушеного права, передбачений статтею 388 ЦК України, є правильним, відповідає дійсному характеру спірних правовідносин сторін та положенням статті 16 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 травня 2020 року

в частині зобов`язання державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно запис

№ 15816526 про реєстрацію права власності на будинок

АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк», що внесений 04 серпня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу

Бондар І. М., індексний номер 30853641, від 09 серпня 2016 року та відновити становище, яке існувало до порушення прав ОСОБА_1 шляхом зобов`язання державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 скасовано та відмовлено

у задоволенні позовних вимог у цій частині. У решті рішення районного суду залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині витребування спірного житлового будинку із чужого незаконного володіння

АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що місцевий суд правильно визначився із правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, й з урахуванням установлених обставин справи дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

у цій частині. Судом апеляційної інстанції застосовано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року

у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі

№ 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання державного реєстратора скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк» та відновити становище, яке існувало до порушення прав ОСОБА_1 шляхом зобов`язання державного реєстратора зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, а тому у випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 травня 2020 року і постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року

в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 й ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень АТ КБ «ПриватБанк» зазначає те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме чи може особа вважатися власником квартири та звертатися за захистом свого порушеного права згідно статті 388 ЦК України у випадку, якщо договір іпотеки недійсним не визнано та рішення суду, на підставі якого

АТ КБ «ПриватБанк» звернено стягнення на предмет іпотеки, не скасовано

і є чинним, а також суд апеляційної інстанції послався на висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року

у справі № 6-223Зцс16, хоча у зазначеній справі ні договір іпотеки не визнано недійсним (він є чинним), ні рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2008 року (справа № 2-848/2008), яким задоволено позов банку та звернено стягнення на предмет іпотеки, не скасовано (пункти 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 726/1554/19 із Садгірського районного суду м. Чернівців, у задоволенні клопотання

АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу.

У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що ОСОБА_1 не

є власником спірного нерухомого майна, оскільки банк набув у власність зазначене майно на підставі договору іпотеки від 18 лютого 2016 року

№ DNTFLOK06629/D184, який недійсним не визнавався, та на підставі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2008 року (справа № 2-848/2008), що набрало законної сили 28 січня 2009 року, яким

у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором

від 19 липня 2007 року № CVFMF100000010 звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірний житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 не має права на звернення до суду із позовом на підставі статей 387, 388 ЦК України, оскільки дані норми стосуються порушення права саме власника нерухомого майна, проте позивач не є власником житлового будинку, а матеріали справи не містять доказів, що спірне нерухоме майно вибуло не з його волі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дорошенко О. О., подав відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», в якому зазначає, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 23 березня

2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2017 року, у справі № 726/1538/16-ц визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , який був укладений 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг». Таким чином, ТОВ «Естейт Селлінг» не було власником цього житлового будинку, а тому не могло передати його в іпотеку

ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 лютого 2016 року № DNTFLOK06629/D184. У подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк» у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» та на підставі укладеного з ТОВ «Естейт Селлінг» договору іпотеки застосував позасудовий спосіб захисту та незаконно переоформив на себе право власності на спірне нерухоме майно.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CVFMG100000010, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 52 000,00 доларів США на споживчі цілі - купівлю житла, а також 13 000,00 доларів США на оплату страхових платежів, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 цього Договору.

08 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 19 липня 2007 року

№ CVFMG100000010 передав в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк» належне йому на праві власності нерухоме майно - домоволодіння

АДРЕСА_1 , а саме житловий будинок (літ. «А», дерево), загальною площею 68,8 кв. м, житловою площею 51,3 кв. м, сарай (літ. «Б», дерево).

18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг»

було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , в якому зазначено, що сторони цей договір укладають на підставі рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 19 грудня 2008 року (справа

№ 2-848/2008), що набрало законної сили 28 січня 2009 року, яким у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором

від 19 липня 2007 року № CVFMF100000010 звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими спорудами

АДРЕСА_1 »), шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а. с. 67-68).

18 лютого 2016 року між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір та договір іпотеки № DNTFLOK06629/D184, відповідно до якого ТОВ «Естейт Селлінг» передало ПАТ КБ «ПриватБанк»

в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 106 954 678,12 грн.

09 серпня 2016 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І. М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30853641, та зареєструвала на підставі договору іпотеки від 18 лютого 2016 року

№ DNTFLOK06629/0184 право власності на житловий будинок

АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 79-82).

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 23 березня

2017 року, залишеним без змін після його перегляду в апеляційному порядку (ухвала Апеляційного суду Чернівецької області від 04 жовтня

2017 року) та касаційному порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року (провадження № 14-111цс19), у справі

№ 726/1538/16-ц позов ОСОБА_1 задоволено.Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 68,8 кв. м, житловою площею 51,3 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_1 , який був укладений 18 лютого 2016 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» (а. с. 69-78).

Відповідно до листа прокуратури Дніпропетровської області від 20 червня 2018 року № 04/2/2-244-18 прокуратурою Дніпропетровської області

08 червня 2018 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000740 за частиною другою статті 190 КК України за фактом заволодіння посадовими особами ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Естейт Селлінг» та приватними нотаріусами Дніпропетровського міського нотаріального округу будинком АДРЕСА_1 шляхом шахрайства (а. с. 84).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно

у таких випадках:

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній заявником частині ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права,

а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, при передачі об`єкта нерухомості в іпотеку, іпотекодавець не втрачає право власності на це майно, лише має місце обмеження щодо розпорядження таким майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу судового захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

При цьому, реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло

з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише

у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Доводи касаційної скарги не дають достатніх підстав для відступлення від зазначених правових висновків Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник

з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило

у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Встановивши, що спірний житловий будинок вибув із володіння позивача поза його волею, оскільки вибув на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» згідно з рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців

від 19 грудня 2008 року (справа № 2-848/2008) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк»

з укладанням від імені позивача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, а також надання

ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, який у подальшому був визнаний недійсним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 23 березня 2017 року, залишеним без змін після його перегляду в апеляційному порядку (ухвала Апеляційного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2017 року) та касаційному порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 10 квітня 2019 року (провадження № 14-111цс19),

у справі № 726/1538/16-ц, так як договір купівлі-продажу було укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземні валюті у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому дії банку з відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідали вимогам статті 203 ЦК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для витребування із чужого незаконного володіння ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 спірного житлового будинку.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 387, 388 ЦК України, є безпідставними, оскільки спірне нерухоме майно вибуло без волі його власника на підставі договору купівлі-продажу, який у подальшому був визнаний недійсним, а тому позивач має право витребувати це майно

від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Посилання касаційної скарги на те, що АТ КБ «ПриватБанк» отримав

у власність спірний житловий будинок на підставі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2008 року (справа № 2-848/2008),

є безпідставним, оскільки зазначене судове рішення не було підставою для набуття права власності на спірний житловий будинок

ПАТ КБ «Приватбанк», так як за його змістом звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки з укладанням від імені позивача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, а також надання банку усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав

у власність спірний житловий будинок за наявності не визнаного недійсним договору іпотеки, також є безпідставними, оскільки за встановленими обставинами, ПАТ КБ «ПриватБанк» відчужив житловий будинок

ТОВ «Естейт Селлінг» за договором купівлі-продажу від 18 лютого 2016 року, який у судовому порядку був визнаний недійсним.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів в оскарженій частині не спростовують та на законність судових рішень не впливають,оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 травня 2020 року

в нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк