КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/7953/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Клочко І.В.
провадження № 22-ц/824/2035/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення кредитором спадкодавця, -

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 15 червня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з яким позичальнику надано кредит у розмірі 35 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором між кредитором, боржником і відповідачем ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого було передано в іпотеку майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер. Станом на день смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 83 227, 99 доларів США, з яких 34 663, 95 доларів США заборгованість за кредитом; 47 024, 04 доларів США заборгованість за відсотками; 1 540 доларів США заборгованість з комісії.

Спадкоємцями ОСОБА_3 є відповідачі.

Тому, позивач просив позов задовольнити і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIVPGA0000089П від 15 червня 2006 року у розмірі 21 075, 87 доларів США звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах та виселити відповідачів із вказаної квартири.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки кредитором спадкодавця відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 (спадкоємець боржника) вказує, що до суду позивач звернувся лише в серпні 2017 року, при цьому про факт її звернення із заявою про прийняття спадщини позивач був обізнаний ще в березні 2015 року з листа п`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця, передбачений статтею 1281 ЦК України, сплинув. Тому, основне зобов`язання за кредитним договором є припиненим, що в свою чергу тягне собою припинення іпотеки, як похідного зобов`язання.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з вимогами до ОСОБА_1 звернувся лише у червні 2016 року, отже ним пропущено строки позовної давності для звернення до суду.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 15.06.2006 між позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №KIVPGA0000089П, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді поновлюваної лінії в розмірі 26 120 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, на строк від 15.06.2006 року до 15.06.2010 року.

12.07.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору, згідно з якою п.1.1. Кредитного договору викладено в іншій редакції.

Відповідно до зазначеної Додаткової угоди банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк від 15.06.2006 до 15.06.2010 року включно у вигляді поновлювальної лінії в розмірі 37 540 доларів США.

Позивачем виконані умови договору, а саме, відповідачу були надані кредитні кошти, що підтверджується матеріалами справи. У свою чергу позичальник зобов`язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у визначені договорами терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно з договором.

За п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а за ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.ст.77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

ОСОБА_3 порушено умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконано взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку він відмовився від виконання договірних зобов`язань. Зазначене відповідачами не спростовано, і доказів зворотного до суду не надано.

Внаслідок вказаного вище у ОСОБА_3 утворилась заборгованість в розмірі 83 227, 99 доларів США, з яких 34 663, 95 доларів США - заборгованість за кредитом; 47 024, 04 доларів США - заборгованість за відсотками; 1 540 доларів США - заборгованість з комісії.

Розрахунок заборгованості, поданий позивачем стороною відповідачів не спростовано, і контррозрахунок до суду не надано.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №KIVPGA0000089П від 15.06.2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки, відповіднос до якого відповідачка передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

12.07.2007 між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, у зв`язку з укладанням між банком та позичальником Додаткової угоди №1 від 12.07.2007.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

З матеріалів спадкової справи №1060/2014 щодо майна померлого ОСОБА_3 вбачається, що 02.08.2014 позивач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з претензією в порядку ст.1281 ЦК України.

11.09.2014 року до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулась відповідачка ОСОБА_2

23.03.2015 року позивач повторно звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з претензією в порядку ст. 1281 ЦК України.

27.03.2015 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою надано позивачу відповідь, відповідно до якої банк повідомлено про факт звернення з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Отже, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Суд першої інстанції вважав відсутніми докази переходу права власності на предмет іпотеки до ОСОБА_2 і вважав необхідним відмовити в задоволенні позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_2 .

Щодо вимог позову до відповідача ОСОБА_1 суд вважав необхідним відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками, за якими судом було відмовлено у задоволенні позову.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України (у редакції, чинній на час відкриття спадщини) та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Так як у зв'язку зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті.

Тому визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц (провадження №14-53цс18).

АТ КБ «ПриватБанк» на протязі шести місяців з дня смерті позичальника ОСОБА_3 (12 квітня 2014 року), а саме, 02 серпня 2014 року, направило до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори претензію до спадкоємців в порядку статті 1281 ЦК України.

Судами встановлено, що відповідно до кредитного договору №KIVPGA0000089П, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , кінцевий строк виконання зобов`язання - 15 червня 2010 року.

За статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

За частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Представником ОСОБА_1 - Лютим О.В. до суду першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності з посиланням на те, що строк кредитування закінчився 15 червня 2010 року, а згідно наданого позивачем розрахунку останній платіж за кредитним договором здійснено 22 червня 2009 року.

Згідно зі статтею 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

Переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

При цьому позовна давність переривається саме пред`явленням позову, а не постановленням судового рішення.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18).

Позивач посилається на те, що строк позовної давності переривався, а тому не було порушено трирічний строк звернення до суду з цим позовом до відповідачів. В обґрунтування своїх доводів АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 серпня 2011 року у справі №2-334/2011, яким позов банку до божника задоволено і стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням боржником взятих на себе зобов`язань, а також на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2014 року у справі №754/19310/13-ц, яким позов банку до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки від імені відповідачів, виселено відповідачів із спірного нерухомого майна.

Згідно з ч.2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У зв`язку зі зверненням АТ КБ «ПриватБанк» у 2010 році до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором від 15 червня 2006 року строк позовної давності за вимогами до основного боржника перервався і перебіг цього строку почався заново.

За життя ОСОБА_3 АТ КБ «ПриватБанк» реалізувало своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2014 року у справі №754/19310/13-ц позов банку задоволено і звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки іншій особі від імені відповідачів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2006 року на суму 961 186,13 доларів США.

Вважаючи наявними підстави для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, суд має дослідити питання переривання такого строку шляхом пред`явлення кредитором позову до боржника та іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, і встановити дату звернення до суду з таким позовом.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, щодо рішення від 03 березня 2014 року позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у 2013 році, а з позовом щодо рішення від 15 червня 2006 року про стягнення боргу за кредитним договором звернувся у 2010 році.

Останній платіж вчинено 22.06.2009 року, а строк кредитування до 15 червня 2018 року.

З позовом апелянт звернувся 15 червня 2016 року.

Претензія кредитора на адресу П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори була направлена боржнику ОСОБА_3 02.08. 2014 року (т.1, а.с.24)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

23 березня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» повторно направлено претензію кредитора на адресу П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори.

Відповідно до матеріалів справи відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, в тому числі і нерухомість, яка була передана в іпотеку та кредитні зобов'язання померлого позичальника. Спадкування зазначеного майна та обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як відповідачі не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме, 6 місяців від дня відкриття спадщини.

Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором № KIVPGA0000089n від 15.06.2006 року становить - 83227,99 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ від 08.06.2016 року (24,96) становило 2077370 грн. 63 коп., яка складається з наступного:

34663,95 доларів США - заборгованості за кредитом;

47024,04 доларів США - заборгованості за відсотками;

1540,00 доларів США - заборгованості з комісії.

Згідно зі ст.1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Пунктом 11 Договору іпотеки встановлено, що сторони визначили, що експертна вартість предмету іпотеки складає 526089 грн.

Позивач вважає за необхідне захистити свої порушені права шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованності за кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Згідно з ч.2 ст.23 Закону України «Про іпотеку» особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 36 постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування, судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" - «У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»). Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов`язки іпотекодавця а й обов`язки за основним зобов`язанням у межах вартості спадкового майна. Отже, правила статті 1281 ЦК щодо строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог спадкоємців не застосовуються до зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Згідно з п.2. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» - отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутись до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами етапі 625 цього Кодексу."

Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст.38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі, та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобов`язання, містяться в договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотек повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним.

Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважав, що реєстрація осіб у предметі Іпотеки є порушенням умов цивільно-правової договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.

Позивач вважав, що згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, і відповідачі підлягають виселенню з житла, яке є предметом іпотеки.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими доводами позивача, оскільки вони не узгоджуються з положеннями ст.109 Житлового кодексу.

Так, за ст.109 ЖК УРСР (виселення з жилих приміщень) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, надавши оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень в цілому, так і по кожному доказу зокрема, встановивши момент переривання строку позовної давності за вимогами іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки та момент завершення цього строку, колегія суддів вважає за необхідне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення кредитором спадкодавця задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIVPGA0000089П від 15 червня 2006 року у розмірі 21 075, 87 доларів США звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах.

Зупинити виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 9 864 грн. 17 коп. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення кредитором спадкодавця задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIVPGA0000089П від 15 червня 2006 року у розмірі 21 075, 87 доларів США звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах.

Зупинити виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () судовий збір у розмірі 9 864 (дев`ять тисяч вісімсот шістдесят чотири) грн 17 коп.

Стягнути ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () судовий збір у розмірі 9 864 (дев`ять тисяч вісімсот шістдесят чотири) грн 17 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: