КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/4870/19 Головуючий 1 інстанція - Скрипка О.І.
Провадження № 22-ц/824/2392/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 березня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мостової Г.І., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 06.10.2012 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, під час якого вони придбали спільне майно подружжя, а саме квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 300 000,00 грн., яка оформлена на ім`я відповідача.

Зазначила, що вказану квартиру було придбано за спільні кошти, але визнавати її право власності на квартиру відповідач відмовляється, згоди з приводу розподілу цієї квартири між ними не досягнуто.

Просила визнати за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено.

Визнаноза ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 , 12 жовтня 2020 року подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт - відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку визнавши за позивачкою право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки спірне житло придбано за його особисті кошти, отримані від продажу належної йому квартири АДРЕСА_2 , що була подарована йому його бабусею. Належну йому квартиру він продав 10.05.2018 року за 830 000,00 грн., спірну квартиру придбав 12.06.2018 року за 300 000,00 грн. за рахунок отриманих від продажу коштів. Посилаючись на викладене, а також на положення п.3 ч.1 ст.57 СК України, відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції було встановлено, що сторонипо справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.10.2012 року, який було розірвано рішенням суду від 20.06.2019 року (а.с.4, 111).

Від шлюбу мають малолітню дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.112).

Також встановлено, що 12.06.2018 року, в період перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до якого на ім`я відповідача, за письмовою згодою дружини відповідача по справі - позивача, придбано квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 300 000 грн.(а.с.11-12).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з правил рівності часток подружжя в спільному майні, оскільки спірна квартира була придбана відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачем, яка надала відповідну письмову згоду на укладення такого договору в порядку ст.65 СК України.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України(частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 4 ст.65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду України у справах № 6-55цс13 від 19.06.2013, № 6-163цс12 від 20.02.2013, № 6-88цс12 від 12.09.2012).

З матеріалів справи вбачається, що за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 300 000 грн.

Зокрема встановлено, що спільне майно, було придбано відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачем, яка надала відповідну письмову згоду на укладення такого договору в порядку ст.65 СК України.(а.с 11-12).

Окрім того, наявна в матеріалах справи заява, з якої вбачається, що придбана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому позивач у заяві стверджує, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.115).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 127229639 від 12.06.2018 року вбачається, що відповідач є власником об`єкту житлової нерухомості - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 1357 від 12.06.2018 року (а.с.10).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком, суду першої інстанції, що спільне майно подружжя відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів не бере до уваги, так, як спірна квартира придбана за час шлюбу з позивачем, яка надала відповідну письмову згоду на укладення такого договору в порядку ст.65 СК України.

А тому, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову, та визнання за ОСОБА_2 , прававласності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки договір купівлі-продажу квартири укладався її чоловіком в інтересах сім`ї, та в період шлюбу.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Г.І. Мостова

В.В. Гуль