ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нерухоме майно; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю Чистая Тачка, Акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк Конкорд, про визнання майна особистою власністю та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 01.07.2015 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір позики у вигляді письмової розписки, за умовами якого позивачка зобов`язалася надати безпроцентну позику в сумі 150 000,00 грн., а відповідач зобов`язалася повернути позику у строк до 31.12.2017 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 01.07.2015 року з відповідачем був укладений письмовий договір застави нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень комплексу автомийки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Через те, що вартість даного об`єкта нерухомого майна була нижчою ніж позика, додатково відповідач в договір застави внесла також і житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 145,9 кв.м.

У встановлений договором позики строк, відповідач не повернула запозичені кошти.

Позивачка зазначала, що за умовами п.1.3. договору застави нерухомого майна від 01.07.2015 року вона має право у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики, отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави шляхом звернення до суду за місцем розташування майна, заставна вартість якого є більшою, а також місцем його укладення та виконання із відповідним позовом про визнання за нею права власності на предмет застави.

Також згідно п.1.10 договору застави нерухомого майна позивачка набуває права стягнення заборгованості за рахунок предмета застави у випадку, якщо позика не буде повернена у строк, передбачений договором позики від 01.07.2015 року.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: в рахунок погашення боргу за договором позики від 01.07.2015 року звернути стягнення на предмет застави за договором застави від 01.07.2015 року шляхом визнання за нею права власності на предмет застави; визнати за нею право власності на комплекс автомийки, що складається з поз. 115, 201-208, 216, загальною площею 140 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 , шляхом припинення її права власності на це майно; визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , яке складається з літ. А-1, житловою площею 149,5 кв.м.

Також, у грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю та визнання права власності.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що первісний позов вважає необґрунтованим та його не визнає, оскільки особа під анкетними даними ОСОБА_2 їй невідома, жодних договорів з нею вона не підписувала, позики не отримувала та не передавала в забезпечення даних зобов`язань будь-якого майна. Майно, стосовно якого заявлені первісні позовні вимоги, а саме нежитлові приміщення комплексу автомийки, які складаються з поз. 115, 201-208, 216, загальною площею 140 кв.м., та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , фактично належать їй, перебувають в її володінні з 2007 року, використовуються нею, незважаючи на те, що юридично воно було оформлене в 2009 році, незважаючи на те, що дане нерухоме майно було зареєстроване на її чоловіка ОСОБА_1 , з яким вона перебувала у шлюбі. Через те, що тривалий час позивачка за зустрічним позовом перебувала в післяродовому стані та займалась вихованням дітей, їй не вистачало часу доглядати за тим, як її колишній чоловік вів сімейні справи в бізнесі.

01 серпня 2009 року вона від своєї матері ОСОБА_5 отримала в борг грошові кошти в розмірі 80 000,00 євро з метою придбання нерухомого майна у вигляді комплексу будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із: Ж-1, топливно-роздаточної колонки літ. Х-2, комплексу автомийки, сходи, загальною площею 444,4 кв.м., нежитлову будівлю літ. Ц-2, загальною площею 147,6 кв.м., кіоску тимчасового літ.У, навіси літ. Ф, Ч, споруди № 1-4, ІІ, очисні споруди № 7-9. Дані кошти вона передала своєму колишньому чоловікові, щоб він придбав дане нерухоме майно, провів добудову, реставраційні роботи та зареєстрував за нею право власності, тому як грошові кошти, які були витрачені на придбання даного майна, були нею отримані в позику від матері, відповідно до копії розписки від 01.08.2009 року.

Ураховуючи викладене, позивачка за зустрічним позовом просила суд визнати особистою власністю нерухоме майно та визнати за нею право власності на комплекс автомийки літ. Х-2, загальною площею 474,8 кв.м., сходи літ. х, пандуси літ. х1, х2, х5, х6, ганки літ. х3, х4, споруди № 3, 7, 8, 9, 18, 19, ІІІ, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно комплекс автомийки літ. Х-2, на I поверсі поз. 101-115, на II поверсі поз. 201-216, загальною площею 474,8 кв.м., сходи літ. х, пандуси літ. х1, х2, х5, х6, ганки літ. х3, х4, споруди № 3, 7, 8, 9, 18, 19, III, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2019 року визнано особистою власністю ОСОБА_3 нерухоме майно комплекс автомийки літ. Х-2, на I поверсі поз. 101-115, на II поверсі поз. 201-216, загальною площею 474,8 кв.м., сходи літ. х, пандуси літ. х1, х2, х5, х6, ганки літ. х3, х4, споруди № 3, 7, 8, 9, 18, 19, III, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2020 року заяву ОСОБА_4 про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору задоволено.

Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 .

Також залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю Чистая Тачка.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25.02.2021 року клопотання ТОВ Чистая Тачка про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк Конкорд, задоволено.

Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк Конкорд.

23 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання представника ОСОБА_3 адвоката Старенка І.І. про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю в іншій судовій справі.

24 березня 2021 року надійшло клопотання представника ОСОБА_4 адвоката Зінченка Г.В. про відкладення розгляду справи, в якому посилається на те, що він перебуває вдома на самоізоляції у зв`язку з тим, що контактував з особою, хворою на коронавірус.

Також, 25 березня 2021 року з клопотанням про відкладення розгляду справи звернувся представник ТОВ Чистая Тачка адвокат Кохан В.М., в якому він посилається на погіршання стан його здоров`я.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У постанові від 10.10.2020 року по справі № 361/8331/18 Верховний Суд вказав, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Проте, поважність причин неявки представника ОСОБА_3 адвоката Старенка І.І. колегією суддів не встановлена, представником не обгрунтовано надання переваги іншого процесу перед дійсним. Крім того, протягом розгляду справи представником ОСОБА_6 вже подавались неодноразово клопотання про відкладення розгляду справи з різних підстав: від 10.06.2020 року (т.1.а.с.197-198), від 01.07.2020 року (т.1.а.с.217-218), від 27.01.2021 року (т.2.а.с.137-138), від 23.02.2021 року (т.2.а.с.148-149).

Крім того, колегія враховує, що представник ОСОБА_3 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів та заперечень в суді апеляційної інстанції, зокрема приймав участь у судовому засіданні 08.10.2020 року, 17.12.2020 року, що підтверджується протоколами судових засідань та звукозаписом судових засідань (т.2 а.с.7,76), неодноразово подавав клопотання, які розглядались судом апеляційної інстанції, а також додаткові письмові пояснення від 17.12.2020 року (т.2.а.с.51-52).

У той же час, ОСОБА_3 неодноразово повідомлялася про розгляд справи за усіма адресами наявними в матеріалах справи, зазначеними безпосередньо ОСОБА_3 , а також перевіреними згідно довідки ЦАС. Судові повістки повертались не врученими, з відмітками За закінченням строку зберігання. Однак, в матеріалах справи міститься письмове клопотання підписане особисто ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи від 25.03.2020 року (т.1 а.с.180-182,183), що свідчить про обізнаність ОСОБА_3 щодо судових засідань з розгляду апеляційної скарги. Крім того, сповіщення сторін відбувалось і на сайті судової влади шляхом розміщення відповідного оголошення, повідомлення. Також, ОСОБА_3 сповіщалась про дату та час судових засідань шляхом направлення СМС-повідомлення за номером мобільного телефону, який зазначений у її позовній заяві та відповідний текст повідомлення було доставлено (т.1.а.с.177).

Крім того, про обізнаність позивача ОСОБА_7 про час та дату судових засідань було підтверджено її представником адвокатом Старенком І.І., що підтверджується звукозаписом судових засідань, у зв`язку з чим, колегія суддів визнає, що позивач повідомлена належним чином про розгляд справи до суду не зявилась та доказів у обгрунтовування поважності причин її неявки суду не надала.

Що стосується посилань представників ОСОБА_4 та ТОВ Чистая Тачка, колегія вважає, що подані клопотання не обгрунтовані належними доказами щодо поважності причин неявки зазначених осіб та їх представників у судове засідання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що учасники справи та їх представники не були позбавлені можливості звернутися до апеляційного суду з відповідним клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Отже, враховуючи тривалість розгляду справи та неприпустимість зловживання процесуальними правами, які спрямовані на затягування розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість поданих клопотань та відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що 01.07.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позивачка зобов`язалася передати, а відповідач прийняти у власність грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. на строк до 31.12.2017 року (т.1 а.с.3).

Відповідно до п.4 вказаного договору у разі, коли позичальник не поверне позику у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в примусовому порядку, або звернути стягнення на предмет застави, згідно умов укладеного між сторонами договору застави нерухомого майна від 01.07.2015 року.

Згідно п.7 договору позики в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, сторони домовились укласти договір застави нерухомого майна, за умовами якого позичальник передає у заставу позикодавцеві належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який належить позичальнику на підставі договору купівлі-продажу від 12.11.2012 року; комплекс автомийки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до розписки від 01.08.2009 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_5 в борг грошові кошти в розмірі 80 000,00 євро для будівництва об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.24). На момент передачі грошових коштів ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2011 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на будівлі та споруди: комплекс автомийки, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.25-27).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на указане нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_1 (т.1 а.с.28).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою на підтвердження укладення із відповідачем договору застави нерухомого майна належних і допустимих доказів не було надано.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка на підтвердження обставин придбання спірного нерухомого майно за її особисті кошти, отримані у борг від ОСОБА_5 , надала копію розписки від 01.08.2009 року, з якої вбачається, що укладення указаного договору позики було пов`язане саме з необхідністю витратити отримані грошові кошти на спірне майно.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, виходячи з наступного.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нерухоме майно, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 572 ЦК України і статтею 1 Закону України Про заставу визначено заставу як один із способів забезпечення виконання зобов`язань, за яким кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом (частина перша статті 577 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Як убачається з матеріалів справи, 01.07.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позивач зобов`язалася передати, а відповідача прийняти у власність грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. на строк до 31.12.2017 року (т.1 а.с.3).

Відповідно до п.4 вказаного договору у разі, коли позичальник не поверне позику у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в примусовому порядку, або звернути стягнення на предмет застави, згідно умов укладеного між сторонами договору застави нерухомого майна від 01.07.2015 року.

Згідно п.7 договору позики в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, сторони домовились укласти договір застави нерухомого майна, за умовами якого позичальник передає у заставу позикодавцеві належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який належить позичальнику на підставі договору купівлі-продажу від 12.11.2012 року; комплекс автомийки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, позивачем за первісним позовом на підтвердження укладення із відповідачем нотаріально посвідченого договору застави нерухомого майна належних і допустимих доказів не було надано, а згідно до Витягу з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, спірне майно на час звернення ОСОБА_3 до суду із зазначеними зустрічними вимогами 26 грудня 2018 року, було зареєстровано за ОСОБА_1 , і підстави такої реєстрації не були оскаржені на час розгляду справи, у зв`язку з чим у задоволенні первісного позову слід відмовити через його необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що під час перегляду справи в апеляційному порядку, ОСОБА_2 , паспортні дані якої співпадають з даними зазначеними у позовній заяві, подала до Дніпровського апеляційного суду заяву, в якій зазначила, що їй стало відомо, що в провадженні Дніпровського апеляційного суду перебуває на розгляді апеляційна скарга на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.0.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю та визнання права власності (т.2 а.с.28).

Зазначеною заявою підтвердила, що будь-яких договірних відносин із вказаними особами не має і не мала, позов нею до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із зазначених правовідносин нею ніколи не подавався ні особисто, ні через представників, участі у розгляді даної справи в районному суді не приймала, про що подала відповідну заяву до правоохоронних органів, яка зареєстрована 26.10.2020 року за № 17384.

Також зазначала, що позовні вимоги не визнає, за вказаною в позові адресою: АДРЕСА_3 ніколи не проживала та не була зареєстрована (т.2.а.с. 17).

Також, на запит апеляційного суду Самарська районна у місті Дніпрі рада надала відповідь, що у Самарському районі дійсно знаходиться вулиця Профспілкова, однак інформації щодо наявності будинку, розташованого по АДРЕСА_3 , районна у місті рада не має (т.2 а.с.18).

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 , колегія суддів виходить з наступного.

Предметом спору за вищезазначеним позовом є оскарження рішення, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 474,8 кв.м., що складається з: Х-2 комплекс автомийки, х сходи, х (1) пандус, х (2) пандус, х (3) ганок, х (4) ганок, х (5) пандус, х (6) пандус, № 3, 7, 8, 9, 18, 19, III споруди (огорожі, очисні споруди, замощення).

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 на підтвердження обставин придбання спірного нерухомого майно за її особисті кошти, отримані у борг від ОСОБА_5 , надала копію розписки від 01.08.2009 року, яку суд вважав належним доказом для підтвердження таких обставин, оскільки з наданої розписки вбачається, що укладення указаного договору позики було пов`язане саме з необхідністю витратити отримані грошові кошти на спірне майно.

На момент передачі грошових коштів ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що згідно розписки від 01.08.2009 року вона отримала від ОСОБА_5 в борг грошові кошти в розмірі 80 000,00 євро для будівництва об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , та надала копію цієї розписки (т.1 а.с.24).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2011 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на будівлі та споруди: комплекс автомийки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.25-27).

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на указане нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_1 (т.1 а.с.28).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальним правилом саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина п`ята статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020 року було витребувано у ОСОБА_3 оригінал розписки від 01.08.2009 року (т.1 а.с.133-134).

Строк виконання ухвали було визначено до 28 лютого 2020 року, а справу призначено на 24 березня 2020 року.

Проте, вимоги ухвали апеляційного суду не були виконані, оригінал розписки не був наданий. 25.03.2020 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання ОСОБА_3 від 20.03.2020 року про відкладення розгляду справи (т.1.а.с.180-181,182).

Справа неодноразово відкладалась також і у звязку з невиконанням ухвали суду саме ОСОБА_3 .

Відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, також залишити позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів приходить до висновку, що наявна в матеріалах справи копія розписки від 01.08.2009 року без надання її оригіналу, не може слугувати належним доказом витрат на будівництво об`єкта нерухомості по АДРЕСА_1 , набутого у власність на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2011 року ОСОБА_1 і бути підставою для визнання цього майна особистою власністю ОСОБА_3 .

Таким чином, висновки суду першої інстанції про придбання ОСОБА_3 спірного нерухомого майна за кошти, отримані нею в борг згідно розписки від 01.08.2009 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суперечать змісту самої копії розписки, яка міститься в матеріалах справи, відповідно до якої 80 000,00 євро отримані в борг у ОСОБА_5 01.08.2009 року і їх цільове призначення для будівництва об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , а також спростовуються іншими доказами.

Крім того, 09.01.2009 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лопатою О.О., став власником будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що складається із: Ж-1, топливно-роздавальна колонка цегла, Х-2, х комплекс автомийки, сходи цегла, загальна площа 444,4 кв.м., Ц-2 нежитловабудівля цегла, загальна площа 147,6 кв.м., У кіоск (тимч.), Ф,Ч навіси, 1-4, II споруди, 7-9 очисні споруди (т.2 а.с.94-95).

Пунктом 8 вказаного договору зазначено про надання ОСОБА_3 своєї згоди як дружини на придбання вищезазначених споруд.

В матеріалах справи міститься письмова нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу та наступний продаж її чоловіком ОСОБА_1 нерухомого майна, а саме будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , придбаного ними в період зареєстрованого шлюбу. При цьому, вона стверджує, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї в укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню (т.2 а.с.31-32).

Згідно витягу КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради від 09.02.2009 року вказане майно (реєстраційний номер: 11697722) зареєстровано за ОСОБА_1 .

Отже, вищенаведений договір купівлі-продажу вказує про неможливість витрачання коштів запозичених 01.08.2009 року ОСОБА_3 у ОСОБА_5 на придбання нерухомості, яка вже була придбана 09.01.2009 року.

Крім того, наявність посилання в пункті 8 договору на надання згоди ОСОБА_3 , як дружини на купівлю нерухомого майна, свідчить про підтвердження ОСОБА_3 належності цього майна до спільної сумісної власності подружжя.

В подальшому ОСОБА_1 спірне нерухоме майно було добудовано та відремонтовано.

Право власності на добудовану частину: на комплекс автомийки літ.Х-2, прибудови літ.Х1-1, загальною площею 474,9 кв.м; сходи літ. х, ганки літ.хі хб; нежитлова будівля Ц-2, площею 145,8 кв.м, ганок літ. ц; навіси літ. Ч, Ф; автогазозаправочний пункт стаціонарний літ.Ш-1, прибудова літ.Ш1-1, загальною площею 253,3 кв.м; нежитлова будівля літ. Щ; огорожа №1-4, очисні споруди №7-9, газозаправний модуль з колонкою №15 по АДРЕСА_1 без прийняття в експлуатацію нерухомого майна визнане за ОСОБА_1 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 29.12.2011 року (реєстраційний номер 11697722).

Частину наведеного майна було продано за договором купівлі-продажу 22.06.2012 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про що свідчить відповідний запис на рішенні суду, здійснений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Терещенко Н.С.

13 листопада 2017 року відомості щодо реєстрації права власності на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2011 року щодо частини майна, яка залишилась після продажу 22.06.2012 року, були внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. (з відкриттям розділу) з зазначенням опису об`єкту нерухомого майна: загальна площа 474,8 кв.м; комплекс автомийки Х-2 , сходи літ. х, пандус літ. х5, пандус літ. х6, споруди №3, 7, 8, 9, 18, 19, III. Реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер реєстрації права власності 23419824. Номер об`єкта в РПВН: 11697722.

02 грудня 2017 року за заявою ОСОБА_1 від 01.12.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського округу Кухтіною В.В. на підставі висновку ФОП ОСОБА_10 щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна реєстраційний номер 101 від 27.11.2017 року було здійснено поділ (з відкриттям розділу):

- нежитлові приміщення поз. 101-114, загальною площею 227,8 кв.м., зокрема: в комплексі автомийки літ. Х-2 на І поверсі розташовані нежитлові приміщення поз. 101-114, х1-пандус, х2-пандус, х3-ганок, х5-пандус, х6-пандус, №3, №7, №8, №9, №18, №19, ІІІ-споруди - реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер запису про право власності 23854260;

- нежитлові приміщення поз. 115,201-208,216 , загальна площа 140, 0 кв.м. зокрема: в комплексі автомийки літ. Х-2 на І поверсі розташоване нежитлове приміщення поз.115 площею 11,3 кв.м., на II поверсі розташовані нежитлові приміщення поз. 201-208, 216 площею 128,7 кв.м., х4-ганок - реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер запису про право власності 23852863;

- нежитлові приміщення поз. 209-215, загальною площею 107 кв.м., зокрема: в комплексі автомийки літ. Х-2 на ІІ поверсі розташовані нежитлові приміщення поз. 209-215, х - сходи - реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер запису про право власності 23854260.

Також, апеляційним судом установлено, 16.05.2018 року ОСОБА_3 зверталась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя і просила визнати за нею право власності на 1/2 частку спільного майна, припинивши право спільної сумісної власності, зокрема і майна, що є предметом даного спору (т.2 а.с.100-107).

Мотивуючи свої позовні вимоги ОСОБА_3 зазначала про те, що вищенаведене майно набуто подружжям в період шлюбу і тому згідно статті 368 ІЦК України та статті 60 СК України є спільною сумісною власністю, що в розумінні статті 76 ЦПК України є доказом належності цього майна до спільної власності подружжя.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.05.2018 року справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, за встановленою підсудністю (т.2 а.с.113-114).

11 жовтня 2018 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про залишення її позову до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя без розгляду (т.2 а.с.116-117).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишено без розгляду (т.2 а.с.118).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Проте, належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, ОСОБА_3 не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірного нерухомого майна за кошти отримані в борг у ОСОБА_5 , що є її процесуальним обов`язком.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість зустрічного позову ОСОБА_3 та недоведеність її позовних вимог, у зв`язку з чим рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Також, одним із доводів апеляційної скарги є аргументи про необізнаність відповідача про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції внаслідок неналежного повідомлення відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що не отримував жодного документу з суду першої інстанції, зокрема, судової повістки.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним та безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків національного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 24 Рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 Рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України ( № 2)» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Право на публічний розгляд справи позбавлене сенсу, якщо сторона, яка бере участь у справі, не повідомляється про судовий розгляд з таким розрахунком, що особа, яка викликається, мала достатньо часу для явки в суд, у тому випадку, якщо особа вирішить скористатися своїм правом, передбаченим національним законодавством (пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі «Яковлєв проти Російської Федерації»).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутнє належне сповіщення відповідача про час, дату та місце слухання справи.

За ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є необов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями за адресою місця проживання особи чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та вручаються їм під розписку.

Судова повістка-повідомлення повинна містити найменування та адресу суду, назву справи, зазначення процесуального статусу особи, яка повідомляється, вказівку по те, яку дію буде вчинено, місце, дату і час її вчинення, а також про те, що участь у її вчиненні для цієї особи не є обов`язковою (ч. 3 ст. 129 ЦПК України).

Якщо разом із судовою повісткою надсилаються копії відповідних документів, у повістці повинно бути зазначено, які документи надсилаються і про право особи, яка повідомляється, подати заперечення та відповідні докази на їх підтвердження (ч. 4 ст. 129 ЦПК України).

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду (ч. 2 ст. 130 ЦПК України).

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява N 14448/88, § 33).

В матеріалах справи наявні відомості щодо повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи за адресою зазначеною позивачем ОСОБА_3 у позовній заяві, а саме АДРЕСА_4 (т.1.а.с.53). Однак, відповідач заперечував отримання ним судової повістки та зазначав, що у повідомленні не його підпис і за вказаною адресою він не прживав.

Матеріали справи містять відомості, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (т.1.а.с.80).

З огляду на наявні у справі матеріали та докази колегія судів вважає встановленим факт неналежного повідомлення відповідача судом першої інстанції про розгляд справи у відповідності до зазначених вимог ЦПК України. Суд першої інстанції помилково вважав належним повідомленням ним відповідача про відповідний судовий розгляд, що призвело до порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема ст.ст. 12, 43, 263, 264 ЦПК України.

Суд першої інстанції, не повідомивши, відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на участь в судовому засіданні, надання доказів та пояснень щодо поданої заяви. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення також з підстав порушення норм процесуального права.

Крім того, судом апеляційної інстанції установлено, що 03.07.2020 року ОСОБА_4 придбав на інтернет-ресурсі ДП Сетам об`єкти нерухомого майна (реєстраційний номер лота 425257), що належали на праві власності ОСОБА_3

23 липня 2020 року ОСОБА_4 було видано Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, відповідно до якого він є законним власником вказаного нерухомого майна.

Також, його право власності підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2020 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.12.2020 року на даний час власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є ТОВ Чистая Тачка відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна від 06.08.2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ Чистая Тачка.

Крім того, 23.11.2020 року між АТ Акціонерний комерційний банк Конкорд та ТОВ Чистая Тачка було укладено кредитний договір № 50.15.000123, за яким розмір основного зобов`язання товариства перед банком складає 50 000,00 грн., а строк його виконання до 22.11.2021 року.

Також, 23.11.2020 року між АТ Акціонерний комерційний банк Конкорд та ТОВ Чистая Тачка також був укладений іпотечний договір № 70.15000599, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. При цьому приватним нотаріусом було проведено державну реєстрацію обтяження на спірне нерухоме майно щодо заборони його відчуження, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 27.01.2021 року.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 241950445 від 27.01.2021 року, на даний час спірне нерухоме майно, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , передано в іпотеку АТ Акціонерний комерційний банк Конкорд відповідно до іпотечного договору № 70.15000599 від 23.11.2020 року, укладеного між АТ Акціонерний комерційний банк Конкорд та ТОВ Чистая Тачка.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне скасувати додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2019 року.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справі № 14 від 18.12.2009 року, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, враховуючи порушення судом першої інстанції під час ухавалення оскаржуваного рішення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, колегія суддів вважає, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2019 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2019 року підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нерухоме майно та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю Чистая Тачка, Акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк Конкорд, про визнання майна особистою власністю та визнання права власності відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко