Провадження № 22-ц/4808/115/21
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права спільної сумісної власності на квартиру, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Ковалюк І.П. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У грудні 2019 року адвокат Ткачишин Світлана Миколаївна від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , у якому просила:

-визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 14.07.1993 року №280 в частині включення ОСОБА_1 до складу співвласників квартири АДРЕСА_1 (далі квартира);

-визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 27.07.1993 року в частині надання ОСОБА_1 у приватну спільну сумісну власність квартири;

-визнати право спільної сумісної власності на квартиру на 5/8 частин квартири за ОСОБА_3 та на 3/8 частини за ОСОБА_2 .

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 - діючий офіцер Збройних Сил України, не зміг приватизувати надане йому в користування службове житло, оскільки у жовтні 2019 року йому стало відомо про те, що він був учасником приватизації квартири, що підтверджується довідкою від 31.10.2018 року №І/335. На підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 14.07.1993 року №280, квартиру передано у власність його матері ОСОБА_3 , батьку ОСОБА_2 , брату ОСОБА_5 та йому у рівних долях. На підставі вказаного рішення Агентством по приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право власності на житло від 27.07.1993 року. Його брат ОСОБА_5 подарував 1/4 частину квартири, яка йому належала, ОСОБА_3 згідно договору дарування частини квартири від 19.09.2018 року.

Позивач зазначив, що на час приватизації квартири йому було 13 років, тобто він був неповнолітньою особою.

У преамбулі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, було вказано, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі.

Відповідно до пункту 39 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №56 від 15.09.1992 року, кожен громадянин, який приватизував займане ним житло безоплатно, з компенсацією чи доплатою, вважається таким, що використав право на безоплатне одержання житла в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до пункту 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №56 від 15.09.1992 року (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), передача займаних квартир в спільну сумісну або часткову власність здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї (віком від 18 і більше років), які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Вказаними нормативними актами не було передбачено права батьків надавати згоду на участь у приватизації малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача. Така норма з`явилась у Положенні про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженому наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396. Зокрема, у пункті 18 такого було визначено, що за малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.

Посилаючись на вищезазначене, стверджував, що його мати, даючи згоду на приватизацію квартири від його імені, фактично позбавила його права після досягнення повноліття прийняти участь у приватизації державного житлового фонду та скористатися правом на приватизацію житла за його вільним вибором. Тому вважає, що приватизація спірної квартири здійснена з порушенням чинного на момент її вчинення законодавства та його законних прав на приватизацію, що стало наслідком позбавлення його права приватизувати інше житло.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2020 року та додатковим рішенням цього ж суду від 15 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмову у позові суд першої інстанції мотивував тим, що порушень законодавства при видачі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 14.07.1993 року №280 в частині включення ОСОБА_1 до складу співвласників квартири та при видачі оспорюваного розпорядження не встановлено. Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 27.07.1993 року в частині надання ОСОБА_1 у приватну спільну сумісну власність квартири та визнання права спільної сумісної власності на квартиру на 5/8 частин за ОСОБА_3 та на 3/8 за ОСОБА_2 , є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів.

Разом з тим, суд першої інстанції також дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, що є підставою для відмови у позові.

Із вказаних підстав суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги на рішення суду

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що позивач у позовній заяві не зазначив, коли він дізнався про своє порушене право, спростовується самою позовною заявою, у якій вказано, що «при збиранні пакету документів на приватизацію житла, йому стало відомо у жовтні 2018 року про те, що він був учасником приватизації квартири АДРЕСА_1 у 1993 році, що підтверджується довідкою від 31.10.2018 року №І/335». На момент приватизації позивачу було повних 13 років, у цьому віці він не міг усвідомлювати суті приватизації і її наслідків. Тому вважає, що термін позовної давності почав свій перебіг саме із жовтня 2018 року.

Зазначає, що згідно положень законодавства право на приватизацію могли реалізувати повнолітні особи.

Передача у власність майна на підставі рішень відповідних органів приватизації не є правочином, тому до цих відносин не можуть бути застосовані статті 203 та 215 ЦК України. Відповідно до діючого на той час законодавства батьки мали право укладати угоди від імені малолітнього, але не могли розпоряджатися його правом на приватизацію житла.

На момент виникнення спірних правовідносин не було передбачено права батьків надавати згоду на участь у приватизації малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача. Така норма з`явилась у Положенні про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженому наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396. Зокрема, у пункті 18 такого було визначено, що за малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.

Тому апелянт вважає, що наведене спростовує висновок суду про правомірність приватизації тільки на тій підставі, що позивач був малолітнім членом сім`ї заявника та наявністю довідки про склад сім`ї в матеріалах приватизаційної справи.

Зауважує також, що матеріали справи не містять згоди батьків на приватизацію житла малолітнім на той час позивачем. Заява на приватизацію підписана лише повнолітніми членами сім`ї (батьками).

Отже, апелянт вважає, що приватизація квартири від імені на той час малолітнього позивача, фактично позбавила його права після досягнення ним повноліття скористатися правом на приватизацію житла за його власним вибором у майбутньому і таке право підлягає захисту.

З огляду на це, вважає, що оспорюване рішення виконавчого комітету порушує його права.

Із зазначених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначив, що позивач на момент прийняття оспорюваного рішення щодо приватизації квартири був неповнолітнім та проживав разом з батьками як член сім`ї та мав беззаперечне право на участь у приватизації квартири. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Підставою для визнання рішення виконавчого комітету недійсним повинна бути невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Однак, оскаржене рішення жодним чином не порушує права позивача. Крім того, метою подання позовної заяви є бажання позивача отримати інше житло з державного житлового фонду, тому, зважаючи на положення статті 31, 35 Житлового кодексу України, дії позивача щодо скасування права власності можна розцінювати як штучне погіршення житлових умов. Також зазначає, що суд дійшов правильного висновку про пропущення позивачем позовної давності.

В засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 , мати позивача, 06.05.1993 року звернулась в Агентство по приватизації державного житлового фонду м. Івано-Франківська із заявою, в якій просила оформити передачу в приватну власність квартири АДРЕСА_1 , що займає вона разом з членами своєї сім`ї на умовах найму, уповноваженим власником квартири визначено її. Наведене підтверджується копією заяви, зареєстрованої за №9/2209 (а.с. 51), яка підписана наймачем та повнолітніми членами сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї №192 від 22.04.1993 року, яка міститься в приватизаційній справі №2684 (копія на а.с. 51), у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»: ОСОБА_3 - основний квартиронаймач, ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_1 - син, ОСОБА_5 - син.

З копій приватизаційної справи №2684 на приватизовану квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 46-51), вбачається, що справа розпочата 06.05.1993 року за замовленням ОСОБА_3 . З розрахунку площі квартири, що безоплатно приватизується (а.с. 48): загальна площа квартири 69,1 кв.м, кількість мешканців у АДРЕСА_1 , розмір загальної площі, що підлягає безоплатній передачі - 94 кв.м, відповідна вартість квартири 34 550 крб., сума житлових чеків, яка підлягає видачі мешканцям 12 450 крб. Даний розрахунок містить підпис наймача, що приватизує квартиру.

За даними Розпорядження агентства по приватизації 2684 (копія на а.с. 49), від наймача ОСОБА_3 надійшла заява про приватизацію квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка використовується нею та членами її сім`ї на умовах найму. Після розрахунків та розгляду матеріалів із зазначеного питання вирішили: прохання наймача ОСОБА_3 задовольнити і передати вказану квартиру в приватну сумісну власність.

За даними архівного витягу №14/59-4.02/1182 від 06.12.2019 року з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 14.07.1993 року №280 «Про Приватизацію квартир житлового фонду» (копія на а.с. 5), розпорядження Агентства по приватизації державного житлового фонду з №2276 по №3794 затверджено та визнано право власності на квартири за громадянами згідно додатку (а.с. 5 зв.).

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.07.1993 року Агентством по приватизації державного житлового фонду (а.с. 6), квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної власності ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_2 - чоловіку, ОСОБА_5 - сину, ОСОБА_1 - сину в рівних долях. Свідоцтво видано згідно з рішенням міськвиконкому від 14.07.1993 року №280. Квартира АДРЕСА_1 зареєстрована в Івано-Франківському ОБТІ у реєстрову книгу за №4013.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.08.2018 року заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу задоволено та встановлено, що свідоцтво про право власності на житло від 27.07.1993 року, видане Агентством по приватизації державного житлового фонду, про належність квартири по АДРЕСА_1 на праві спільної власності гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 належить ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (а.с. 13).

З довідки №І/335 від 31.10.2018 року, виданої ОСОБА_1 Департаментом житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради, вбачається, що він використав право на безоплатну приватизацію житла в АДРЕСА_1 в обсязі 17,28 кв.м при нормі 23,50 кв.м (а.с. 12).

Відповідно до копії договору дарування частини квартири від 19.09.2018 року (а.с. 7) ОСОБА_5 безоплатно подарував ОСОБА_3 1/4 частини квартири за АДРЕСА_1 .

За даними копії посвідчення офіцера серії НОМЕР_1 (а.с. 10-11) ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України.

Згідно копії ордеру на службове житлове приміщення НОМЕР_2, виданого Виконавчим комітетом Рівненської міської ради від 07.07.2017 року (а.с. 9), ОСОБА_1 , сім`я якого складається із трьох осіб, надано право на зайняття службового жилого приміщення жилою площею 36,2 кв.м, яке складається з двох кімнат в квартирі ізольованій за адресою АДРЕСА_3 .

Позиція суду апеляційної інстанції та застосовані норми права

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Спірні правовідносини урегульовуються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-XII (далі - Закон №2482-XII) таПоложенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення).

Згідно преамбули Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-XII від 09.06.1992 року цей Закон визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2482-XII (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (стаття 2 Закону №2482-XIIу редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацом 2 статті 3 Закону №2482-XII приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), з розрахунку санітарної норми 21 кв.м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв.м на сім`ю.

Частинами 1, 2, 3 статті 8 Закону №2482-XII визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Наведені положення Закону №2482-12 кореспондуються з Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 №56, відповідно до пункту 1 якого Положенняпро порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян складене відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і визначає порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню.

Пунктом 5 Положення встановлено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Відповідно до пункту 6 Положення передача житла у власність громадян здійснюється безоплатно, виходячи з розрахунку санітарної норми (21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю).

Згідно пункту 18 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію.

В пунктах 20, 21 Положення визначено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5).

У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, органом приватизації при прийнятті Розпорядження агентства по приватизації 2684, затвердженого оскаржуваним рішенням Івано-Франківського міськвиконкому від 14.07.1993 року №280, на підставі якого передано квартиру АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 було взято до уваги довідку, якою установлено відомості про осіб - членів сім`ї наймача, які мали право на приватизацію житла, як це передбачено пунктами 20, 21 Положення.

З урахуванням встановлених обставин справи та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що порушень законодавства при видачі оспорюваного рішення міськвиконкому, свідоцтва про право власності на житло судом не встановлено, відтак, позов є безпідставним.

Доводи апелянта, що на момент виникнення спірних правовідносин не було передбачено права батьків надавати згоду на участь у приватизації малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача, така норма з`явилась у Положенні про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженому наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, висновки суду першої інстанції не спростовують, оскільки з аналізу наведених вище положень чинного законодавства слідує, що на час виникнення спірних правовідносин не передбачена була необхідність письмової згоди неповнолітньої особи на приватизацію житла або згоди від органу опіки та піклування, а достатньою була згода батьків на приватизацію квартири всіма членами сім`ї, в тому числі і неповнолітніми дітьми. Адже, положеннями ст. 14 ЦК Української РСР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якою встановлено обсяг дієздатності неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.

З огляду на викладене суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що єдиними особами, які станом на 14.07.1993 року могли висловити згоду або незгоду на приватизацію квартири від імені ОСОБА_1 , якому на той час виповнилося 13 років, були його батьки - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

При цьому суд зауважує, що Конституційним принципом є принцип верховенства права який закріплений у ст. 8 Конституції України, громадяни здійснюють свої права за принципом «дозволено все, що прямо не заборонено законом», а державні органи та їх посадові особи - за принципом «дозволено лише те, що прямо визначено законом».

Таким чином, оскільки ні Законом №2482-12, ні Положенням не передбачалась письмова згода неповнолітнього чи згода органу опіки та піклування на приватизацію квартири неповнолітнім, то Виконком Івано-Франківської міської ради, приймаючи рішення №280 від 14.07.1993 року про затвердження розпорядження органу по приватизації житла про передачу квартири АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 діяв в межах закону.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновки суду першої інстанції про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Разом з тим, апеляційний суд вважає помилковим посилання суду першої інстанції на положення статей 256, 257, 261 ч. 1, 267 ч. 3, 4 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 року у справі №575/476/16-ц зробила висновок, що, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

З огляду на викладене та з урахуванням правильності висновку суду першої інстанції про відмову в позові ОСОБА_1 з підстав необґрунтованості позову, з мотивувальної частини оскаржуваного рішення слід виключити посилання на положення статей 256, 257, 261 ч. 1, 267 ч. 3, 4 ЦК України про сплив строку позовної давності та застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2020 року - залишити без змін, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на положення статей 256, 257, 261 ч. 1, 267 ч. 3, 4 ЦК України.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року