Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді Бедьо В.І.,

за участі секретаря судових засідань Пазяк С.М.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

03.06.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк».

У вказаному позові ставить вимогу про визнання виконавчого напису № 1831, виданого Приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною від 30.10.2018 року таким, що не підлягає виконанню.

Подану позову заяву обґрунтовує тим, що при винесенні виконавчого напису нотаріусом не дотримано чинного законодавства. Зокрема ОСОБА_1 не отримувала повідомлення з вимогами банку про погашення боргу перед вчиненням виконавчого напису нотаріусом. Вказується, що в АТ КБ Приватбанк» немає належно оформлених документів щодо заборгованості та наявний спір інтересів, оскільки на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді до цього часу знаходиться справа що стосується заборгованості, зазначеної у виконавчому написі. Також вказує на порушення строків пред`явлення виконавчого напису до виконання.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 09.06.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Учасники розгляду даної справи в судове засідання не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подали.

Від представника АТ КБ Приватбанк Наконечної А.В. надійшов відзив на позову, у якому просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що відповідно до п. 2.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України позивачу на її адресу було направлено письмову вимогу про усунення порушення за договором. Крім того звертає увагу на те, що чинною на момент винесення виконавчого напису який оскаржується, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 року Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні від 31.01.1992 року, з подальшими змінами, визначено, що в справах щодо оскарження виконавчого напису боржник може оскаржити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому написі і при безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Відтак відповідач звертає увагу на те, що підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або його менший розмір, однак факти, які підтверджують подібні обставини у позові відсутні, оскільки жодних розрахунків або доказів невідповідності боргу позивач не надав. Також відповідач зазначає, що банком для вчинення виконавчого напису було подано всі необхідні документи згідно з Переліком документів, затверджених Кабінетом міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи, які підтверджують заборгованість. Також висловив свою правову позицію стосовно вказаного позивачем аргументу щодо пропуску строку позовної давності та вважає такий банком не пропущений, оскільки в даному випадку певною подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору. Разом з тим в п. 9.6. Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору, чітко вказано, що договір дійсний до моменту належного виконання сторонами зобов`язань. Всупереч цьому зобов`язання позивача станом на дату розгляду справи не виконано, натомість такий зловживає своїм правом на звернення до суду для ухилення від виконання договірних зобов`язань.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Бондар І.М. подала до суду письмові пояснення по суті позову, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Свою правову позицію обґрунтовує тим, що у справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні тільки правильність вимог, зазначених у виконавчому написі і тільки при безпідставності вимог суд праві скасувати виконавчий напис, а у разі їх часткової обґрунтованості постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягує з боржника на користь кредитора дійсну суму боргу. Тому вона вважає, що вказівки позивача на спірність розміру заборгованості нічим необґрунтована, адже такий не вказує ані сум, які були сплачені, ані надає підтверджень погашення існуючої заборгованості. Третя особа вважає, що навіть при наявності порушень в діях приватного нотаріуса при винесенні оспорюваного виконавчого напису, такий не може бути скасований суто з процесуальних підстав. ОСОБА_2 вказує на те, що виконавчий лист вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства .

За таких обставин, враховуючи, що сторонами позову надано суду обґрунтування по суті позовних вимоги, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі, на підставі наявних у справі письмових доказів.

Дослідивши зміст позовної заяви, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

На підставі наданих сторонами доказів судом встановлено, що 30.10.2018 року приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна вчинила виконавчий напис № 1831 про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме торгові приміщення після реконструкції з розширенням власного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_3 , за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 724505,90 грн.

На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса Ужгородським МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області відкрито виконавче провадження ВП № 61295316 згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.02.2020 року.

Позивач по справі вважає, що виконавчий напис № 1831, що вчинений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар І.М..є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вчинений з численним порушенням законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню.

Зокрема позивач посилається на те, що станом на дату винесення оскаржуваного виконавчого напису на розгляд в Ужгородському міськрайонному суді перебуває цивільна справа № 308/2295/15 ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про звернення стягнення, предметом розгляду якої також є існуюча заборгованість по спірним кредитним зобов`язаннях. Вказану обставину позивач підтверджує копією ухвали про відкриття провадження у справі ( а.с.6)

Вказана обставина на думку позивача свідчить, що у даному випадку у приватного нотаріуса були відсутні відомості про безспірність існуючої заборгованості по кредиту.

Судом з автоматизованої системи документообігу суду встановлено, що вказана позивачем цивільна справа дійсно з 2015 року перебуває на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді з і станом на сьогоднішній день є не розглянута.

Вивчивши надані приватним нотаріусом на вимогу суду документи, що слугували підставою для винесення оскаржуваного виконавчого напису, судом встановлено, що строк дії кредитного договору № К149-07/ф закінчився 28.11.2010 року. Разом з тим згідно розрахунку заборгованості, що був наданий відповідачем приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, такий містить відомості щодо нарахування відсотків після закінчення договору, зокрема за період з 30.11.2011 року по 20.08.2018 рік.

Тому суд погоджується з твердженнями позивача про те, що в даному випадку банком не надано приватному нотаріусу всі документи, що підтверджують безспірність існуючої заборгованості, з врахування того, що строк дії кредитного договору закінчився, а згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України припиняється нарахування передбачених договором відсотків поза межами строку кредитного договору.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до ст. 18 цього Кодексу, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом МЮ України 22 лютого 2012р. № 296/5 та зареєстрований у МЮ України 22 лютого 2012р. за № 282/20595 (далі по тексту - Порядок).

Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ.

Статтею 88 цього Закону України визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999р. № 1172 (далі по тексту - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.

При цьому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017р. у справі №826/20084/14, про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р., визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття».

Положення ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, належних і допустимість доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором. Як і відсутні відомості, що сума заборгованості утворилась у зазначений у виконавчому написі час, при цьому судом враховано термін кредитування, та відповідний ліміт тіла кредиту, який передбачили сторони.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017р. №6-887цс17.

Таким чином у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Судом встановлено, що відповідачем, як кредитором, було подано до приватного нотаріуса в обґрунтування розміру заборгованості за кредитним договором розрахунок заборгованості, здійснений безпосередньо посадовою особою відповідача. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не були враховані положення ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

Так судом встановлено, що приватним нотаріусом Бондар І.М. порушено вищезазначені вимоги Закону і вчинено виконавчий напис після закінчення трирічного строку з дня виникнення у відповідача права вимоги її стягнення, про що свідчить та обставина, що згідно наданих приватним нотаріусом письмових доказів АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в 02.03. 2015 році.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Таким чином звернувшись до суду з вищезазначеним позовом 02.03.2015 року відповідач змінив строк виконання кредитного та іпотечного договорів, тоді як виконавчий напис вчинений 30.10.2018 року, тобто з пропуском трьохрічного строку з часу настання строку виконання договору в повному обсязі.

Як розяснено у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до положень ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що стороною відповідача не спростовано наведені у позові доводи щодо відсутності безспірності заборгованості при винесенні оскаржуваного виконавчого напису, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 1, 4, 15, 16 ЦК України; ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат»; Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012р. № 296/5; Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999р. № 1172, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1831 вчинений приватним нотаріусом Приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною від 30.10.2018 року.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Позивач: ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ПАТ КБ «Приватбанк», , що знаходиться за адресою: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д.

Третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, що знаходиться за адресою: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.03.2021 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області В.І. Бедьо