Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 523/7567/20

провадження № 61-18501св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Фізична-особа підприємець ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 10 липня 2020 року у складі судді Аліна С. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив: визнати недостовірними висловлювання ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , викладені у висновку експертів Бюро психологічних досліджень Журавльової М. О. від 26 липня 2019 року № 23/19; визнати висновки, що викладені у вказаному висновку експертів недостовірними та такими, що порушують його немайнові права на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації; зобов`язати Фізичну-особу підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію, яка викладена у висновку експертів.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 10 липня 2020 року провадження у справі закрито.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що предметом спору є спростування інформації, яка міститься у висновку експертів, утворена безпосередньо у рамках та з метою проведення психологічного дослідження та не поширювалась кожним із відповідачів по окремості поза межами експертного дослідження. Також суд зазначив, що питання допустимості та належності висновку, як доказу вирішуватиме суд під час розгляду справи для якої такий висновок складався, тому в порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься у висновку експерта.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 10 липня 2020 року про закриття провадження змінено в частині мотивування, в іншій частині залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки позивач просить спростувати інформацію, яка міститься у висновку судової експертизи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо заявленого позову та вирішив закрити провадження у справі. Однак, апеляційний суд доповнює (змінює) мотивування суду першої інстанції, оскільки останній не в повній мірі дослідив всі обставини, які мають значення для справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 10 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок Великої Палати Верховного суду від 06 травня 2020 року у справі № 826/24892/15, згідно з яким якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів. Отже, при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Враховуючи предмет та підстави цього позову, а також те, що вимоги про визнання недостовірною інформації, яка міститься в документі, виданому ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є дієвий спосіб захисту порушених прав позивача.

Відмова суду у прийнятті позовних заяв та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Постанови Пленуму Верховного Суду України (ліквідованого) не входять до переліку документів, які є джерелом права у цивільному судочинстві та якими слід керуватися суду при ухваленні, прийнятті чи постановлені судових рішень.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У березні 2021 року представник ОСОБА_3 - адвокат Каращенко Ю. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а отже такими, що не підлягають скасуванню, оскільки у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема у висновках судових експертиз. Зазначене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц (провадження № 61-19243св18) та від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/293/17 (провадження № 61-40369св18).

Розгляд заявлених позовних вимог не може відбуватися за правилами жодного виду судочинства, тому правильним є закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Твердження заявника про те, що касаційна скарга стосується питання права щодо юрисдикції, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики є помилковими, оскільки Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17).

Необґрунтованим також є твердження заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 826/24892/15, оскільки зазначений висновок стосується правовідносин, які не є подібними.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Суворовського районного суду міста Одеси.

17 лютого 2021 року справа № 523/7567/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Підставою поданого ОСОБА_1 позову є інформація, яка міститься у письмовому висновку експертів від 26 липня 2019 року № 23/19, складеному Бюро психологічних досліджень ОСОБА_2 .

Предметом спору є визнання недостовірними і такими, що порушують немайнові права позивача висловлювання, які зафіксовані у вказаному висновку Бюро психологічних досліджень ОСОБА_2 та похідні вимоги про визнання недостовірними висновки експертів та спростування поширення недостовірної інформації, яка викладена у вказаному висновку експертів.

З висновку експертів Бюро психологічних досліджень Журавльової М. О. від 26 липня 2019 року № 23/19 судами встановлено те, що на підставі заяви ОСОБА_3 від 20 квітня 2019 року та договору від 20 квітня 2019 року № 23/19 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 були залучені як експерти для відповіді на поставленні питання.

Як експерти для проведення комісійної судової психологічної експертизи залучені:

- Голова комісії - доктор філософії в галузі психології (кандидат психологічних наук) ОСОБА_2 , яка має вищу психологічну освіту, була атестована за експертною спеціальністю 14.1 «Психологічні дослідження», стаж роботи практичним психологом 12 років, стаж судово-експертної роботи в науково-дослідних інститутах судових експертиз Міністерства юстиції України - 9 років, загальний стаж експертної роботи - 10 років;

- Член комісії - ОСОБА_6 , який має вищу психологічну освіту, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 14.1 «Психологічні дослідження», 1-й кваліфікаційний клас, стаж роботи психологом 39 років, стаж судово-експертної роботи в системі Міністерства охорони здоров`я України та науково-дослідних інститутах судових експертиз Міністерства юстиції України з 1982 року.

Відповідно до вимог пункту 7 статті 102 ЦПК України експерти обізнані про відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтею 384 КК України.

Судами також встановлено, що під час складання висновку експертом ОСОБА_2 проведено психологічне обстеження та інтерв`ювання ОСОБА_3 , її матері - ОСОБА_5 та батька - ОСОБА_4 .

Отримані в ході інтерв`ювання пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 покладено в описову частину висновку експертів Бюро психологічних досліджень Журавльової М. О. від 26 липня 2019 року № 23/19.

Фрагменти вказаних пояснень ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , які міститься у висновку експертів Бюро психологічних досліджень Журавльової М. О. від 26 липня 2019 року № 23/19 є предметом спору, також як і самі висновки експертів.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Таким чином, застосування такого способу захисту як визнання недостовірною інформації є можливими у випадку порушення особистого немайнового права особи у відносинах, що за своєю правовою природою є цивільними.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до частин першої, другої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Частина 3 вказаної статті встановлює, що висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Тобто, судова експертиза може проводитися до звернення особи до суду з відповідним позовом, однак, вона повинна стосуватися безпосередньо обставин, явищ, речей тощо, які безпосередньо стануть предметом судового дослідження.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про судову експертизу» судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про судову експертиза» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Отже, судово-експертна діяльність може проводитись фахівцями (експертами) з відповідних галузей знань, що й було вчинено, за обставинами даної справи, фахівцями (експертами) при виконанні експертного дослідження № 23/19 від 26 липня 2019 року.

Таким чином, судова експертиза - це експертиза проведена експертом (фахівцем) щодо дослідження процесів, явищ, предметів тощо, які є або будуть предметом судового розгляду, а не тільки експертиза, яка призначена судом.

Відповідно до абзацу першого пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 523/4139/17 (провадження № 14-328цс19) зазначила, що статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 травня 2018 року у справі № 367/2271/15-ц (провадження № 14-146цс18) зробила висновок, що суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/293/17 (провадження № 61-40369св18).

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, закриваючи провадження у справі не з`ясував характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19) є помилковим, оскільки спір у зазначеній справі було розглянуто по суті та відмовлено у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки вищенаведені порушення судами норм процесуального права призвели до постановлення незаконних судових рішень, що перешкоджають подальшому провадженню у справі, оскаржувані судові рішення слід скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 10 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька Судді:А. А. Калараш І. В. Литвиненко Є. В. Петров О. С. Ткачук