КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/2051/20 Головуючий у 1 інстанції - Виниченко Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4338/2021 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2021 р. Київський Апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі - Гаврюшенко К.О.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного

суду в порядку спрощеного позовного провадження

Цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4

про визнання недійсним договору оренди квартири та виселення

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , 3-особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди квартири та виселення.

Визнано недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ; виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 840,80 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ;

ОСОБА_2 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційних скаргах посилалися на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.02.2019 p. та від 21.11.2019 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності трьом особам, а саме: позивач ОСОБА_3 є власником Ѕ частини квартири на підставі договору довічного утримання від 27.04.2017 p., укладеного зі ОСОБА_8 , посвідченого державним нотаріусом 11-Київської державної нотаріальної контори Ричок P.M., зареєстрованого в реєстрі за № 2-208; 3-особа у справі - ОСОБА_4 є власником 5/12 часток квартири на підставі договору дарування від 19.01.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Н.Ю., зареєстрованого у реєстрі за № 144; решта 1/12 частки квартири зареєстрована за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В., зареєстрованим у реєстрі за № 2-784 (а.с. 28-34, копія договору довічного утримання (догляду) а.с. 25-27).

Встановлено також, що ОСОБА_8 помер у грудні 2017 р.

Між відповідачами 4.03.2017 р. був укладений Договір оренди житлового приміщення, згідно умов якого орендодавець ОСОБА_1 передав орендатору ОСОБА_2 в тимчасове платне користування до 07.09.2018 р. житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить орендодавцю на підставі заповіту від 07.10.2004 року; розмір щомісячної орендної плати складає 7 000 грн. (а.с. 11-13).

Судом взято до уваги пояснення відповідача ОСОБА_1 про те, що фактично договір оренди був укладений 04.03.2018 року, а не 04.03.2017 року, як зазначено у договорі, оскільки обставини наявності допущення описки у даті укладення спірного правочину підтверджуються пунктом 2.2.1 договору, відповідно якого орендатор зобов`язувався передати квартиру по акту прийому-передачі житлового приміщення до 7.03.2018 р. (а.с. 11).

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 зазначав, що він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_10 на 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 , яке було видане державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2018 року, та після отримання свідоцтва він 19.01.2019 р. уклав зі ОСОБА_4 договір дарування частини квартири, яку отримав у спадщину.

Тому, суд правильно вважав, що на дату укладення договору оренди - станом на 04.03.2018 року право власності за відповідачем ОСОБА_1 на об`єкт оренди зареєстроване не було.

Згідно ч.1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Суд правильно вважав, що оскільки, станом на момент укладення договору оренди відповідач ОСОБА_1 не був власником (співвласником) квартири АДРЕСА_1 , то вказаний правочин (договір оренди) між відповідачами був укладений неправомірно.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним, і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Встановлено, що позивач є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 з 27.04.2017 р. (а.с. 29). Як зазначав позивач, він не уповноважував відповідача ОСОБА_1 на укладення договору оренди квартири та своєї згоди щодо цього не надавав.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що позивач отримував від нього половину коштів орендної плати, при цьому надав виписку АТ КБ «Приватбанк» та квитанції ПриватБанку.

Суд правильно вважав, що доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки гроші передавалися ним позивачу як квартплата, оскільки відповідач після реєстрації ним свого права на спадкове майно (5/12 ч. власності на спірну квартиру) передавав гроші позивачу для оплати за квартиру, оскільки особовий рахунок на квартиру був оформлений на ім`я позивача, на підтвердження чого надано лист ЖБК «Дніпро» від 11.06.2020 року (а.с. 138).

У вказаному листі Житлово-будівельного кооперативу «Дніпро» від 11.06.2020 року № 110620/1 повідомлено про те, що в квартирі АДРЕСА_1 з 12.01.1999 р. був зареєстрований та був співвласником цієї квартири разом зі своєю дружиною ОСОБА_8 , по проханню якого з квітня 2017 р. особовий рахунок по квартирі був перереєстрований на його онука ОСОБА_3 , і з цього часу комунальні платежі приходили від ОСОБА_3 . З листопада 2018 р. особовий рахунок квартири НОМЕР_1 оформлений на прізвище ОСОБА_13 , так як були надані документи про наявність судового процесу по розподілу спадщини між спадкоємцями ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , а з листопада 2018 р. комунальні платежі почали приходити від ОСОБА_14 , договір оренди на квартиру НОМЕР_1 наданий не був, та не був зареєстрований в ЖБК «Дніпро» (а.с. 138).

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України равом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Так, судом встановлено, що договір оренди відповідачем ОСОБА_1 був укладений без домовленості з позивачем та без згоди останнього на укладення такого договору, також на час укладення спірного правочину відповідач не являвся власником квартири, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, тому підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про виселення, то суд виходив з наступного.

Судом встановлено, що 2.12.2019 р. позивач звертався до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві з повідомленням про те, що 02.12.2019 р. за адресою АДРЕСА_1 він виявив проживання сторонніх осіб (а.с. 178).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою позивача 2.02.2019 р. було зареєстроване кримінальне провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України (а.с. 14).

З матеріалів Дніпровського УП ГУНП України у м. Києві про результати розгляду звернення громадян, зареєстрованих в ЖЄО за № 86783 від 02.12.2019 р. вбачається, що 2.12.2019 р. позивач звертався до правоохоронних органів з повідомленнями проте, що він не може потрапити до квартири АДРЕСА_1 та про виявлення ним 02.12.2019 р. незаконного проживання у цій квартирі невідомої особи.

Згідно письмових пояснень співробітнику поліції гр. ОСОБА_15 , він 2.02.2019 р. прийшов разом зі своїм хресником ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 , двері якої позивач своїм ключем відкрити не міг, на стук двері їм ніхто не відчинив, після цього вони вийшли на вулицю та побачили, що у квартирі горить світло, та викликали працівників поліції.

Відповідачка ОСОБА_2 2.02.2019 р. співробітнику поліції надавала письмові пояснення, у яких зазначала, що з 07.03.2018 р. вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору оренди, який уклала із ОСОБА_1 , за словами якого і наданими документами - власником вказаної квартири (а.с. 176-185).

Позивач на адреси відповідачів 31.01.2019 р. надсилав претензії про припинення порушення його прав та інтересів і виселення з квартири (а.с.15, 16, 17, 23, 24), також надсилав претензії від 23.12.2019 року на адреси відповідачки ОСОБА_2 та 3-особи ОСОБА_4 (а.с.18, 19, 20, 21, 22).

За повідомленням позивача відповіді на вказані претензії він не отримав.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що договір оренди втратив свою чинність 07.09.2018 року, так як в подальшому не продовжувався, не можуть бути прийняті до уваги, як підстава для відмови у позові, оскільки строк дії договору не змінює правову природу спірних правовідносин щодо визнання договору недійсним, до того ж відповідач ОСОБА_2 після вказаної дати станом на 02.12.2019 р. продовжувала проживати в орендованій квартирі.

Так, пунктом 2.5.11 укладеного між відповідачами договором оренди обумовлено, що по закінченню строку дії договору орендатор зобов`язана звільнити та здати квартиру і майно орендодавцю в справному стані з урахуванням нормального фізичного зносу згідно акту здачі житлового приміщення (Додаток 2 Договору).

Таким чином, судом встановлено, що позивач як співвласник квартири АДРЕСА_1 не має доступу до належного йому на праві спільної часткової власності житла, ключів від вхідних дверей квартири не має, частки у праві спільної власності між учасниками справи в натурі не виділялись та право користування квартирою відповідно до часток у власності не встановлювалось, жодних доказів про передачу житла та виселення з вказаної квартири відповідача ОСОБА_2 відповідачами та третьою особою суду не надано.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про виселення відповідачки ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , які є похідними від позовних вимог при визнання недійсним договору оренди, тому підлягають задоволенню.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо задоволення позову.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скаргиОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 29.03.2021 р.

Головуючий :

Судді :