Ухвала

30 березня 2021 року

місто Київ

справа № 201/7620/20

провадження № 61-4778ск21

Верховний Суд у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 березня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, заяву про встановлення факту задовольнити.

Касаційну скаргу подано без виконання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

І. Щодо розміру судового збору, який підлягає сплаті за подання касаційної скарги, Верховний Суд констатує таке.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів; у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції станом на час подання касаційної скарги) за подання касаційної скарги справляється судовий збір, який відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої цієї статті становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина перша статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

За змістом оскаржуваних рішень ОСОБА_1 у серпні 2020 року звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Сума судового збору за подання заяви у справі окремого провадження , з якою звернулася у 2020 році фізична особа у цій справі, становила 0, 2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (420, 40 грн), тому за подання касаційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

За наведених обставин заявник зобов`язаний здійснити сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 840, 80 грн. На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України

«Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату або документ на підтвердження підстав звільнення від сплати судового збору (відстрочення, розстрочення, зменшення його розміру).

ІІ. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених

пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України визначено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначив пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України:

- судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено рішення, які суперечать правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 203/60/18 (провадження

№ 61-22349св19).

Отже, на переконання заявника ним визначені підстави касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, які визначені у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд констатує, що наведений заявником довід є належною підставою касаційного оскарження з огляду на таке.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 визначив підставу касаційного оскарження рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року - пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 203/60/18 (провадження № 61-22349св19).

Тобто, заявник вважає, що наведені правові висновки суду касаційної інстанції висловлені у справі у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду визначила, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Проаналізувавши зміст постанови Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 203/60/18 (провадження № 61-22349св19), на яку посилається ОСОБА_1 як підставу касаційного оскарження судових рішень, Верховний Суд встановив, що у зазначеній справі позивач подав позов до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Предметом спору у цій справі є відшкодування моральної шкоди у розмірі 825 000, 00 грн та зарахування до пенсійного стажу позивача одного дня незаконного позбавлення волі у трикратному розмірі. Правовим регулюванням зазначених правовідносин позивачем визначено Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Закон України «Про пенсійне забезпечення».

У справі № 201/7620/20, рішення у якій оскаржуються ОСОБА_1 у касаційному порядку, предметом судового розгляду є встановлення факту, що має юридичне значення; суб`єктний склад учасників відносин заявником

визначено - Міністерство юстиції України; правове регулювання вирішення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, передбачено положеннями статей 315-319 ЦПК України.

Отже, справи № 203/60/18 та № 201/7620/20 не є тотожними, оскільки відрізняються за суб`єктним складом учасників відносин, об`єктом та предметом правового регулювання, а також умовами застосування правових норм, тому наведений заявником приклад (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 203/60/18) не є свідчить про належне виконання вимог процесуального закону щодо наведення передбачених ним підстав касаційного оскарження.

Наведене свідчить, що ОСОБА_1 не навів передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень.

Відповідно, заявнику необхідно подати виправлену касаційну скаргу, в якій зазначити обґрунтовані підстави подання касаційної скарги, зокрема, відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

ІІІ. За правилами частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно з частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними.

Суд виходить з того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними, зокрема у тому випадку, якщо таке недотримання строків касаційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду апеляційної інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали скаржникові своєчасному зверненню з такою скаргою.

У касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції від 25 листопада 2020 року, яка заявником, на його твердження, не отримана до теперішнього часу. Із текстом оскаржуваного рішення заявник ознайомився 21 березня 2021 року на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень.

Верховний Суд визнає, що доказом отримання судового рішення може бути визнано відповідне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, у разі направлення копії такого рішення засобами поштового зв`язку, або докази, які свідчать про отримання копії рішення суду безпосередньо у приміщенні суду (канцелярії).

Оскільки до відкриття касаційного провадження Верховний Суд не має можливості перевірити доводи щодо отримання/неотримання заявником копії оскаржуваного рішення, відповідні докази мають бути надані заявником до суду касаційної інстанції.

З метою вирішення процесуального питання поновлення строку на касаційне оскарження заявнику необхідно надати докази поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, визначених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Суд роз`яснює, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина третя статті 185 ЦПК України).

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України, про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без руху.

Надати для усунення зазначених недоліків строк тривалістю в десять дніввід моменту отримання копії цієї ухвали суду.

У разі невиконання у встановлений строк цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний