ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2270/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Коренюк А. М.

судового Ляшенко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві заяву ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі з його позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будеволюція» про відшкодування шкоди, стягнення пені за наслідками невиконання зобов`язання по усуненню недоліків по квартирі та зобов`язання вчинити дії у порядку захисту прав споживачів, суд -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні цього суду знаходиться вказана справа.

Позивач звернувся до суду із заявою від 25 березня 2021 року, яка надійшла до суду 29 березня 2021 року за вхідним № 21316, про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що перебувають на банківських, депозитних, поточних, валютних та будь-яких інших рахунках, що відкриті товариством з обмеженою відповідальністю «Будеволюція» в будь-яких банках України та інших фінансових установах, а також на статутний капітал вказаного товариства в межах суми - 200 000 грн. 00 коп., але за виключенням рахунків, з яких виплачується заробітна плата працівникам товариства, а у випадку недостатності та/або відсутності на банківських рахунках та інших фінансових установах Товариства з обмеженою відповідальністю «Будеволюція» грошових коштів в межах суми 200 000 грн. 00 коп. накласти арешт на будь-яке інше рухоме майно, та/або інші активи товариства в межах суми 200 000 грн. 00 коп., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду по вказаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судове засідання сторони не з"явились. Їх неявка не перешкоджає розгляду даного процесуального питання.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч.ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтрересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб"єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов"язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обгрутнованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов"язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов"язання після паред"явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без надання відповідного обгрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд, з урахуванням вимог ст.ст. 149, 150 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вивчивши заяву про забезпечення позову, її обґрунтування та мету, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням предмету спору, змісту позовних вимог та обраного виду забезпечення позову, відсутності наведених підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову та їх доказів, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, за відсутності доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, а також настання можливості перешкоджати господарській діяльності юридичної особи пропонованим заявником видом забезпечення позову, з урахуванням принципу дистозитивності, відсутності ідентифікованого майна, на яке заявник також протить накласти арешт, вважає за необхідне відмовити у задоволенні такої заяви.

Суд вважає, що вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець, оскільки обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися майном може призвести до незвроротніх наслідків.

Окрім того, відсутність зазначення ідентифікованого заявником майна, щодо якого заявник просить забезпечить позов, й у тому числі, в частині його альтернативи, стає перешкодою для розгляду такої заяви, а зважаючи на принцип диспозитивності, суд не може виходити за межі вимог.

При цьому суд враховує, що альтернатива у заяві не є допустимою при зверненні заявником до суду, оскільки альтернатива вказує на невизначеність вимоги такого заявника, а відповідно її необгрунтованість, а згідно до принципу диспозитивності суд не враві виходити за межі вимог, яка заявником має бути чітко визначена й без застосування альтернативи у вимозі.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

При цьому, Європейськи суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейськи суд з прав людини зазнчив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобіганню порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать конституції, або настала подія, наслідки якої будуть незвортніми».

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейськи суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежений є підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору є стягнення грошових коштів за неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків щодо усунення недоліків в об`єкті інвестування, серед яких і кошти на відшкодування моральної шкоди.

Позивачем заявлена ціна позову 8 235 754 грн. 03 коп., разом із тим при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має пересвідчитися чи дійсно між сторонами існує спір про право, але не повинен перевіряти докази щодо заявленої ціни позову, й у випадку доведеного факту, який свідчить про недобросовісність дій відповідача, вжити заходи забезпечення позову, які будуть співмірними із заявленими вимогами.

Натомість дана заява не мітить інформацію про ідентифіковане майно, на яке заявник просить накласти арешт, й, серед іншого, містить застосовану таким заявником альтернативу у вимозі забезпечення позову, яка не є прийнятною для її вирішення, відтак суд вважає, що заявник зловживає правом.

При вирішення цієї заяви суд також враховує положення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Так, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Вирішуючи питання про можливість забезпечення позову, суд має встановити факт реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, проте саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без надання відповідного обгрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

За таких підстав й відсутності обгрунтування заяви про забезпечення позову щодо реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з підстав невизначеності у вимозі, відсутності ідентифікованого майна, на яке заявник просить накласти арешт, судом встановлена відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення такого позову.

На підставі вищевикладеного, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, з урахування Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», та керуючись ст.ст. 149, 153 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі з його позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будеволюція» про відшкодування шкоди, стягнення пені за наслідками невиконання зобов`язання по усуненню недоліків по квартирі та зобов`язання вчинити дії у порядку захисту прав споживачів, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: