Єдиний унікальний номер 741/1379/19
Провадження № 2/741/46/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 25 лютого 2021 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря судового засідання Герасимчук Н.Ю.,

позивача, її представника адвоката Яременка М.М.

та відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду із цим позовом, мотивуючи його тим, що влітку 1998 року з дозволу ОСОБА_1 вона вселилася у житловий будинок АДРЕСА_1 , де проживає до цього часу. ОСОБА_1 фактично успадкував цей житловий будинок після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , але юридично не оформив. З часу поселення в зазначений житловий будинок вона (позивач) поліпшила стан домоволодіння, підтримує його в належному стані, проводить капітальні та поточні ремонти, сплачує платежі за комунальні послуги (за електроенергію, електрозв`язок), обробляє присадибну земельну ділянку, у 2003 році газифікувала будинок.

ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просили задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позов визнав повністю та не заперечував проти його задоволення.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає повністю, просив їх задовольнити, справу розглянути без його участі.

У судове засідання представник Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, суть якої зводиться до того, що сільська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення, просив розгляд справи проводити без їх участі.

Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача ОСОБА_3 та представника Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для його відкладення.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дали показання, суть яких зводиться до того, що ОСОБА_2 дійсно з 1998 року і до цього часу проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , доглядає за будинком, обробляє присадибну земельну ділянку та сплачує комунальні платежі.

Вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача ОСОБА_1 , допитавши свідків, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані та проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 18; 19).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

За таких обставин ОСОБА_4 та ОСОБА_7 належало по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 , як членам колишнього колгоспного двору.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9; 10).

З матеріалів справи (а.с. 39; 40; 43-49; 57) вбачається, що ОСОБА_7 за життя заповіту не складала, спадкова справа після її смерті не заводилася. 8 грудня 1992 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_3 . Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася.

У судовому засіданні встановлено, що починаючи з 1998 року і до цього часу позивач проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , підтримує його в належному стані, проводить капітальні та поточні ремонти, сплачує платежі за комунальні послуги (за електроенергію, електрозв`язок), обробляє присадибну земельну ділянку, у 2003 році газифікувала будинок, що підтверджується поясненнями учасників справи, показаннями свідків та матеріалами справи (а.с. 16; 20-32).

З матеріалів справи (а.с. 11-13) вбачається, що на житловий будинок АДРЕСА_1 було виготовлено технічну документацію.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 344 ЦК України встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Ураховуючи положення ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що починаючи з 1998 року і по теперішній час ОСОБА_2 добросовісно, відкрито і безперервно володіє житловим будинком АДРЕСА_1 , а тому стала добросовісним його набувачем.

За таких обставин суд визнає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Ураховуючи те, що відповідачі не вчинили жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 328, 344 ЦК України, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 115,7 кв. м, житловою площею 19,2 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти за рахунок позивача.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Киреєв