БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/79/2021
Провадження № 2/497/241/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2021 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання Бекметова Х.В.,

розглянувши за відсутністю сторін заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

27.01.2021р. представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі - ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів"), що діє на підставі довіреності, звернулася до суду з вищевказаним позовом, просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № від 16.08.2017р., що був укладений між відповідачем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" (далі - ТОВ"ФК"ЦФР"), - в розмірі 193003,77грн., та судові витрати в розмірі сплаченого позивачем судового збору 2102грн., посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що позивач є, у порядку переуступки боргу, правонаступником заборгованості відповідачів за вказаним кредитним договором та договором поруки від 16.08.2017р. між відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ"ФК"ЦФР", добровільно не виконують зобов`язань, та, з моменту отримання позивачем права вимоги - не здійснили жодного платежу на поповнення рахунку для погашення кредитної заборгованості, надавши певні докази, серед яких ті, що підтверджують право вимоги після переуступки боргу, а також докази оплачених судових витрат.

Представник позивача у судове засідання не прибув, заявою просив справу розглянути за його відсутністю, надіславши додатково відповідні пояснення окрім позову.

Відповідачі, що були повідомлені належним чином про час та місце судового засідання, - до суду не з`явилися, їх представник надав суду письмові заперечення щодо предмету та підстав позову, яким просить відмовити у задоволенні позову, пояснивши що з доводами викладеними у позовній заяві він та відповідачі не погоджуються у зв`язку з відсутністю доказів розміру боргу, та посилаючись на те, що, укладаючи споживчий кредит, яким є ця позика, кредитор - ТОВ"ФК"ЦФР" - порушив право відповідача ОСОБА_1 бути обізнаним з його умовами, оскільки відсутні докази того, що ОСОБА_1 , підписуючи заяву на отримання кредитних коштів і приєднуючись до запропонованих кредитором умов позики, - не лише не розумів ці умови, та, навіть, не був з ними ознайомлений, що представник розцінює як недобросовісність кредитодавця. Так, представник у поясненнях стверджує, що з наданих суду доказів вбачається сума кредиту 10000тис.грн., з чим погоджується відповідач, проте розрахунок заборгованості здійснювався з розрахунку 120тис., що є не зрозумілим. Крім того, представник вважає, що до основного договору незрозумілим чином прив`язані інші договори - страхування за пакетом послуги ПАТ "СК"ТАС" без умов, але з розміром оплати - 1880 та 18000грн. та пакет послуги "Охоронець Кредит Маркет 48", також без умов, але з розміром оплати 650грн., проте позивач у межах кредитного договору з ТОВ"ФК"ЦФР"від 16.08.2017р. отримав лише 100000грн. кредитних коштів, з яких, загалом, - 87488грн. повернув. Крім того, представник вважає, що розмір платежів, визначених графіком погашень заборгованості, не співпадає з умовами, на яких наполягає позивач - щодо відсоткової щомісячної ставки, вважаючи її завищеною - замість 3,99 % - вона фактично становить 4,8795 %. Також представник відповідачів вважає, що позивач, як на докази, посилається на некоректні терміни, яких не існує в законодавстві, а саме, - "щомісячні відсотки", "заборгованість за простроченим тілом кредиту" та "плата за управління кредитом", з чого вимоги його є незрозумілими. Щодо вимог до відповідача ОСОБА_2 , як до поручителя, представник відповідачів вважає, що договір поруки припинив свою дію, стверджуючи, що право вимоги до поручителя позивач мав до 22.10.2019р., після чого це право припинилося у зв`язку з закінченням строку дії поруки, посилаючись на ст.ст.251,559 та 1050 ЦК України та на судову практику, зазначаючи, що "...порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. В разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки", та стверджуючи, що право вимоги в кредитора з`явилося 22.04.2019 - в день ненадходження чергового платежу на погашення кредиту, оскільки останній платіж був внесений 01.03.2019р.

Представником позивача надано відповідь на відзив, якою він, наполягаючи на задоволенні первинних вимог позову в повному обсязі, просить залишити без розгляду та без задоволення відзив на позов, вважаючи, що твердження представника відповідачів про відсутність належним чином укладеного договору є безпідставним, оскільки відповідач-1 ( ОСОБА_1 ) своїм підписом засвідчив, що умови і договору йому відомі, і з ними він згоден, зобов`язується регулярно ознайомлюватися з його змінами на визначеому веб-сайті. Також представник позивача посилається на ст.ст.207 і 628 ЦК Украни, а саме, що правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований принаймні в одному документі, будь то навіть лист, телеграма, тощо, - якими обмінялися сторони; зміст же договору становлять умови, визначені на розсуд сторін (обох), одночасно посилаючись на ст.628 ЦК України, яка стосується договору приєднання, яка регламенту, що друга сторона не може запропонувати свої умови.... Також посилається на судову практику, не заперечує факту повернення відповідачем кредитних коштів в розмірі 87488грн. Сосовно нарахованих страхових виплат представник позивача зазначає, що позичальник, підписуючи заяву на отримання кредиту, доручив ТОВ "ФК"ЦФР" виплатити за рахунок кредиту суми коштів страховикам в розмірі: 1850грн., 18000грн., та 650грн. (загалом - 20500грн.) за договором страхування №-С від 16.08.2017, стверджуючи, що страховий платіж є тілом кредиту. Щодо вимог до Поручителя - відповідача-2 ( ОСОБА_2 ), представник позивача стверджує, що, оскільки між нею та ТОВ "ФК"ЦФР" 16.08.2017р. було укладено договір поруки №-П, в неї виникли певні зобов`язання відповідно до п.6.3 цього договору, згідно якого кредитор протягом п`яти років з дня настання строку виконання зобов`язання має право пред`явити вимоги до Поручителя, та, погоджуючись з представником відповідачів, що такий строк почався 22.04.2019р. - з дня прострочення сплати чергового платежу на погашення кредитної заборгованості, позивач, як правонаступник прав ТОВ "ФК"ЦФР", які набув після переуступки боргу, - має право пред`являти вимогу до поручителя (відповідача-2) - ОСОБА_2 до 22.04.2024р.

Представник відповідачів у своїх запереченнях на відповідь на відзив, стверджує, що доводи представника позивача не спростовують викладені у відзиві на позов тверджень, посилаючись на судову практику та наполягаючи на тому, що роздруківка Умов з сайту не може бути доказом і не є складовою кредитного договору, та, також стверджуючи, що не можна вважати узгодженою відсоткову ставку у Паспорті кредиту №2013782, оскільки реальна процентна ставка за його підрахунками вийшла 58,19 %, у той час як у паспорті кредиту її зазначено як 47,89 %. Також представник відповідачів стверджує, що представник позивача помилково вважає страхові виплати тілом кредиту, посилаючись на те, що згідно ст.1054 ЦК України, кредитні кошти це ті кошти, що надає кредитор у фактичне використання позичальнику на придбання товарів, робіт, задоволення інших потреб. Крім того, представник відповідачів вважає, що графік руху коштів, який додано до позову - не є доказом, оскільки не відповідає вимогам п.61р.ІV Постанови НБУ №75 від 07.07.2018. оскільки не відповідає вимогам первинного документу. оскільки не містить номера рахунку. Крім того, представник відповідачів не погоджується з 5-ти-річним строком пред`явлення вимоги до поручителя, посилаючись на строк припинення поруки слід розуміти відповідно до ст.251 ЦК України, посилаючись на судову практику, та стверджуючи, що строк виконання договору може ніколи не настати що породжує невизначеність та вважає, щ до ціих обставин підлягає застосуванню строк припинення поруки у розумінні ч.4ст.559 ЦК України, а тому, сплив строку зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а, отже, і відмову кредитора від позову в разі звернення до суду.

Також матеріали справи містять додаткові пояснення представника позивача, що надійшли до суду 19.03.2021р., згідно яких він наполягає на тому, що відповідач-1 ознайомився з умовами кредитного договору перед його укладення і своїм підписом погодився з усіма його умовами, а первісним кредитором, у свою чергу, були дотримані усі вимоги чинного законодавства при укладенні цього договору. Щодо страхових виплат - наголошує, що відповідно до кредитного договору (без посилання на його пункт чи параграф), страхові виплати включені до тіла кредиту, які позичальник сам, підписуючи заяву, згідно її п.3 доручив перерахувати відповідній страховій компанії, та не мав жодних зауважень стосовно умов кредиту. Видача кредиту позичальнику підтверджується самим Кредитним договором № від 16.08.2017 та довідкою (графіком руху коштів по кредиту) від 02.01.2020р. Щодо умов стосовно відсотків кредиту, - представник позивача наголошує, що правочин може бути визнаний нікчемним лише на підставах, визначених Законом, та акцентує увагу на тому, що щомісячна плата за кредитом існує і підтверджується загальною банківською практикою, та, у даному випадку, визначена грошовим еквівалентом, а не відсотковим, строк, на який кредит був виданий - становить 36 місяців, тому право вимоги в позивача до обох відповідачів - як позичальника, так і поручителя - зберігається станом на теперішній час і не припинилося певними процесуальними строками. Крім того, представник позивача вважає, що споживач (позичальник) мав право протягом 14-ти днів відкликати свою заяву щодо отримання кредиту, але не скористався цим, як і не скористався тепер сам, або через представника, правом замовити судово-економічну експертизу для перевірки розрахунку заборгованості, але не зробив цього, та не надав свого розрахунку, тому дії представника відповідача щодо оспорювання заборгованості в частині щомісячної плати за кредитом через чотири роки після укладення кредиту - є намаганням позичальника уникнути взятих на себе зобов`язань.

Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, але частково, за наступних підстав.

Згідно матеріалів, наданих суду позивачем, 16.08.2017р. відповідач-1 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ФК «ЦФР» з заявою № про отримання кредиту, підписанням якої підтвердив згоду, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР" становлять кредитний договір.

16.08.2017 року між відповідачем-2, ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «ЦФР" було укладено договір поруки №-П.

09.12.2019 року між ТОВ "ФК 2ЦФР" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір про відступлення права вимоги №20121209, відповідно до умов якого до ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідачів за вищезазначеним кредитним договором № від 16.08.2017р. Відповідно до реєстру боржників, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість в розмірі 193003,77грн. з яких: 90909,47грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 7,29грн. - сума заборгованості за відсотками, 74977,6грн. - сума заборгованості за щомісячними процентами, 27109,41грн. - сума заборгованості за пенею.

Статтею 599 ЦК України регламентовано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст.526,527,530 цього ж Кодексу - що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України регламентується недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання; відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору, зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч.1ст.1054 ЦК України), а відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які не заперечуються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Докази, що не були предметом дослідження у судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивної цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. Вимогами ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. А згідно ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1049 ЦК України закріплено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядок, що встановленні договором.

Таким чином, вимоги позову ґрунтуються на правовідносинах, що виникли на підставі Заяви відповідача ОСОБА_1 про приєднання до Умов отримання кредиту з ТОВ «ФК«ЦФР» від 16.08.2017р. № на отримання кредиту, що за переконанням позивача у сукупності складає Договір. Між тим, стосовно дотримання письмової форми кредитного договору, то ВП-ВС у Постанові від 03.07.2019р. (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), вже зазначав, у справі стосовно аналогічних правовідносин, що: "матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов зрозумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування".

У даному випадку, роздруківка з сайту позивача також не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Такий самий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній Постанові від 03.07.2019р. (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) також вважає, що у таких випадках неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки "Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову".

У даному випадку суд не виключає також наявності можливості в первісного кредитора, яким є ТОВ"ФК"ЦФР" змінювати Умови та Правила надання банківських послуг, що були розміщені на його офіційному сайті, що не виключалося в момент підписання позичальником заяви, оскільки сама заява містить застереження щодо обов`язку позичальника знайомитися зі змінами цих Умов та Правил, які відбуватимуться у майбутньому і інформація про нього буде доводитися позичальнику лише шляхом оприлюднення на офіційному сайті позичальника, проте механізму фіксування того факту, що позичальник ознайомився і погоджується з новими Умовами і Правилами - в первісного кредитора був відсутній, як і відсутній механізм підтвердження того, що позичальник реально ознайомився з Умовами і Правилами кредитної послуги хоча би з тими, що діяли на момент початку кредитних правовідносин, - тобто, відсутній підпис позичальника на будь-якій редакції будь-яких Умов та Правил кредиту, стосовно якого розглядається дана справа.

Таким чином, не можна не погодитися з думкою представника відповідача, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг первісного кредитора, таким чином, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, а також й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, або можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, а також щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником, оскільки лише цей факт міг би свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому Умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», що ухвалені 09.04.1985р. №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі мають бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що "...пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше, - співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору".

Отже, Умови на відміну від Договору, містять ознаки узагальнених правил користування банківськими послугами, а за умови відсутності підпису позичальника - не є належним доказом та не мають вказівок про зобов`язання конкретного клієнта. Крім цього, сам по собі Договір (Умови) не можна вважати доказом надання кредитних коштів, у зв`язку з тим, що він за своєю правовою природою є консенсуальним договором, згідно якого на етапі підписання не виникають правовідносини за договором кредиту (ст.1054 ЦК України). В ньому зазначаються лише умови, порядок надання кредитних коштів, строки надання цих коштів, умови повернення, тощо.

Доданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості - також не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Однак розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.

Наданий позивачем Графік руху коштів по кредиту також не є належним доказом руху коштів, адже є лише планом, припущенням, за яким первісний кредитодавець очікував отримувати повернення частинами кредитних коштів від позичальника разом з відсотками за кредитом, оскільки цей документ не відповідає вимогам п.61р.IV Постанови НБУ №75 від 07.07.2018 року «Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», якою визначено обов`язкові реквізити для первинних документів зокрема, номеру рахунку. Тобто, наданий позивачем в якості доказу Графік - не є первинним документом. Не є він первинним документом й у розумінні п.5.5 Постанови НБУ № 254 від 18.06.2003 року «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», яка містить аналогічні вимоги до обов`язкових реквізитів первинних документів та їх перелік, до 07.07.2018 року.

ВС-КЦС, розглядаючи справу №161/16891/15-ц, провадження №61-517св18 у своїй Постанові від 30.01.2018р., відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні касаційної скарги, зазначив наступне: "Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Згідно вказаної норми Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи мають бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, - виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту".

Отже, доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір та наявність всіх передбачених Договором документів, які б підтверджували доведеність позовних вимог.

Щодо суми заборгованості в розмірі 74977,6 грн. плати за управління кредитом, то позивачем не наведено підстав для її стягнення, оскільки, у Паспорті кредиту від 16.08.2017р. №2013782, яким визначено сукупну вартість кредиту, такої складової - "плата за управління кредитом" - не значиться.

Крім цього, попри відсутності підстав вважати Умови отримання кредиту та інших послуг складовою частиною договору за відсутності підпису позичальника, вони також не містять визначення такої складової як "плата за управління кредитом". Так само, не містить визначення такої складової і заява позичальника про приєднання до Умов та отримання кредиту. Структура графіку платежів та розрахунок заборгованості також не надають можливості визначити складові, про які йдеться у заяві про надання кредиту та інших розрахунках, зокрема, і в наведених у позовній заяві.

Отже, Умови отримання кредитів та інших послуг у сукупності з іншими документами, що складають договір, визначено нечітко, що має прояв в їх змісті та розбіжності в документах, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

ВС-КЦС у Постанові від 12.12.2018 року (у справі №444/484/15-ц, провадження №61-10156св18), зазначив, що «положеннями ч.5ст.11 та частин 1,2,5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. З огляду на це продавець (виконавець, виробник) не має включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо, усупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсним.».

Крім цього, не можна вважати узгодження сторонами відсоткової ставки у Паспорті кредиту №2013782, адже можливість узгодити відсоткову ставку була зазначена не у самій заяві, а визначено п.3.4 Умов, які позичальником не підписувались.

З зазначеного впливає невизначеність умов, на яких ґрунтуються правовідносини та невизначеність складових, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

З цього приводу ВС-КЦС у Постанові від 18.04.2018р. (справа №753/11000/14-ц, провадження №61-11сво17) зазначив, що «в разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених ч.ч.3 і 4 ст.213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem (від лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem" (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав).

Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, має нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не лише у випадку, якщо сторона самостійно розробила відповідну умову, але й в разі, якщо сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не лише стосовно умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no Individually negotiated), але також щодо умов, які, хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under The dominant sinfluence of the party)».

Згідно з п.2ч.1,ч.2, ч.1п.7ч.3, та ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблєї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985р. №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблєї Ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005р. (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008р. про кредитні угоди для споживачів, - передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Представник відповідачів стверджує, що з огляду на визначений у графіку погашення кредиту розмір щомісячного платежу 4807,95грн., за підрахунком - 4 807,95грн. / 100 000,00грн.*100 = 4,8795, розмір щомісячних відсотків становить 4,8795 %, що не узгоджується з зазначеними у Паспорті кредиту - 3,99 %. При цьому, ЗУ «Про споживче кредитування не містить визначення щомісячні проценти адже, за визначенням цього закону, застосовується реальна річна процентна ставка (ст.8), з чим не можна не погодитися, і що є ще одним підтвердженням заздалегідь нерівних умов, в яких перебували споживач (позичальник) і первісний кредитор у даних правовідносинах, укладаючи угоду - кредитний договір.

Таким чином, суд дійшов висновку, що основним доказом на підтвердження частини позовних вимог, у даному випадку, є той факт, що позичальник визнає, що ним від первісного кредитора в якості позики отримано 100тис.грн., і до моменту відступлення первісним кредитором права вимоги, загалом, ним сплачено на погашення кредиту 87488грн., що не заперечується представником позивача у письмових поясненнях.

Ст.ст.1046-1051 ЦК України регламентовано, що "За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти-кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, що надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором".

З вищезазначених наданих суду відомостей і доказів вбачається, що відповідачі через свого представника не погоджуються з розміром отриманої позики, та визнають, що відповідачем ОСОБА_1 отримано 100тис.грн. від первісного кредитора. Оскільки виписки з рахунку позичальника суду не надано, - суд дійшов висновку, що твердження представником другого кредитора - позивача ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" про отримання позичальником позики у більшому розмірі - не підтверджено належними доказами.

Крім того, представник відповідачів стверджує, що відповідачем ОСОБА_1 повернуто більшу частину позики - в розмірі 87488грн., з чого вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 в ТОВ "ФК"ЦФР" 16.08.2017р. було отримано в борг 100тис.грн., з яких залишилося повернути 12512грн.

Представник відповідачів у своїх письмових поясненнях звертає увагу та не, що, як вбачається з самої заяви відповідача ОСОБА_1 від 16.08.2017р. за №, йому первісним кредитором було надано кредит в розмірі 100000грн., складовими якого у Паспорті кредиту зазначені початковий відсоток 0 % від суми кредиту, щомісячні відсотки - 3,99 % від суми кредиту, річні проценти - 0,01 % від суми боргу за договором, а також щоденна пеня в розмірі подвійної ставки НБУ, але не більше 15 % від загальної суми прострочення у разі порушення зобов`язань. Водночас, у сукупну частину кредиту (100000 грн.) з незрозумілих підстав також були додані наступні суми: - за оплату страхового платежу за договором страхування - 1тис.850грн., за оплату за пакету послуги ПАТ «СК «ТАС» - 18тис.грн., та оплата за пакет послуги «Охоронець Кредит Маркет 48» - 650грн.

Разом з тим, оплата страхового платежу за договором страхування та оплата за пакет послуги «Охоронець КредитМаркет», не можуть були складовими частинами кредиту, оскільки фактично, по-перше, - це є іншим правочином, а по-друге - наданою відповідачу послуги, яка не стосується позики і умов з договором щодо цих позову суду не надано, а тому врахування цих сум у загальну суму наданого кредиту і збільшення розміру кредиту до більш, ніж 120тис.грн. - є безпідставним.

З цього приводу Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у Постанові від 27.12.2018р. (справа №695/3474/17) нагадав, що «... відповідно до положень абз.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо, - за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, - є нікчемною».

Крім того, не можна не погодитися з доводами представника відповідачів стосовно наступного посилання на судову практику.

Так, представник відповідачів стверджує, що посилання представника позивача у відповіді на відзив до позову - на Постанови ВСУ від 21.03.2018р. (справа №61-8140св18), від 07.03.2018р. (справа №61-3320св18) та від 06.02.2018р. (справа №61-1411св18) щодо відсутності необхідності засвідчення підписом Умов отримання кредиту, - не може бути застосовано до даного спору, оскільки правовим висновком ВП ВС у Постанові від 03.07.2019р. (справа №342/180/17) нагадується, що, згідно правової позиції ВП ВС №755/10947/17 від 30.01.2019р. "суди, під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду". Зокрема, посилання позивача на Постанові ВС КЦС від 30.06.2020р. (справа №552/1471/19), згідно якої "Доводи касаційної скарги про те, що районний суд вірно застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17" - є безпідставним, оскільки апеляційний суд у цій справі застосував не Умови отримання кредитів, які дійсно позивачем не підписані, а заяву на отримання кредиту, яка підписана позичальником, в якій зазначені всі умови отримання кредиту, підстави цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту, також не може бути застосовано адже, у даній справі суд зробив висновки з конкретних обставин справи та не зазначив наявність підстав для відступлення від висновку ВП-ВС № 342/180/17". Між тим, в зазначеній справі не розглядалось питання, як у даному спорі - щодо невідповідності зазначеній у паспорті кредиту місячних відсотків в розмірі 3,99% та фактично нарахованих 4,8795%. За таких умов реальна річна процентна ставка складає 58,19% тоді як у паспорті кредиту реальну річну процентну ставку зазначено 47,89%.

Щодо вимог до поручителя з посиланням на правовий висновок викладений ВСУ у Постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, зазначив наступне: «Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. В разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений, або встановлений моментом пред`явлення вимоги, - порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою ч.4ст.559 ЦК України, - є преклюзивним (припиняючим), тобто, до його закінчення - є підставою для припинення поруки. В разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою ч.4 ст.559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`являти у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто, - протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем)».

Відповідно до діючого ЦК України, "Частина четверта статті 559 в редакції Законів №1414-VIII від 14.06.2016 та №2478-VIII від 03.07.2018" була змінена.

Відповідно до тексту цієї частини вказаної статті ЦК України, саме редакцією Закону №1414-VIII від 14.06.2016 і до внесення до цієї норми змін резакцією Закону №2478-VIII від 03.07.2018 діяла редакція тексту, що підлягає застосуванню щодо даних правовідносин. Так,цей висновок вбачається з того факту, що кредитні правовідносини між відповідачами та первісним кредитором почалися 16.08.2018р., на момент дії тексту зазначеної норми у наступній редакції: "4. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом".

Оскільки статтею 58 Конституції України визначено, що "закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення".

Крім того, стосовно вимог позову до відповідача ОСОБА_2 , - з матеріалів справи вбачається, що згідно графіку погашень кредиту, виконання зобов`язань передбачено щомісячними платежами. Останній платіж позичальником було внесено 01.03.2019р., наступний платіж - мав бути внесений 22.04.2019р., проте внесений не був, тому кредитор мав право пред`явити вимоги до поручителя протягом шести місяців - до 22.10.2019р.

Проте, кредитор пред`явив вимоги до поручителя звернувшись з позовом до Болградського районного суду Одеської області лише 27.01.2021р., тобто, з пропуском строків, визначених ч.4ст.559 ЦК України, що діяла на момент укладення кредитного договору, а тому суд дійшов висновку, щ вимоги позову щодо відповідача ОСОБА_2 - пред`явлені з пропуском строку, який не підлягає поновленню, а тому ці вимоги є такими, що не підлягають розгляду та задоволенню, з чого вбачається, що відповідач ОСОБА_2 фактично, у даному випадку, є неналежним відповідачем.

Щодо представництва, - як представник позивача, так і представник відповідачів у поясненнях погоджуються, що, відповідно до пункту 1,5 ч.6ст.19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, в яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно п.1ч.1ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Частиною 4 ст.274 ЦПК України, визначено категорію справ, які не може бути розглянуто у спрощеному порядку проте, зазначені у позовній вимоги не підпадають під жоден з визначених цією нормою критеріїв. Так, згідно Правового висновку, викладеного Ухвалою ВС-КЦС від 15 січня 2019 року у справі № 761/23962/1 (провадження №61-142ск19), - «Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою у силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції».

В даному випадку, позовні вимоги ґрунтуються на правовідносинах, що виникли на підставі кредитних зобов`язань, оскільки доводи позивача кредитора за споживчим кредитом стосується прав відповідачів, що є споживачами, оскільки з наданих суду доказів не вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 кредитні кошти були отримані на інші, ніж споживчі витрати. Крім того, сума грошової вимоги не перевищує ста відсотків прожиткового мінімуму, який на час подання позову складав 2270грн. х 100 = 227000грн. Сума грошової вимоги складає 19 003,77грн., а тому справа є малозначною у силу своїх властивостей.

Цей розрахунок стосується прав сторін брати участь у розгляді справи судом через відповідних представників.

Так, відповідно ч.2ст.60 ЦПК України, під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. При цьому, з вищенаведеного вбачається, що процесуальне законодавство прямо не забороняє розглядати малозначні справи і в загальному порядку. Тому, цілком застосовним є принцип "дозволено все, що прямо не заборонено законом", про який висловився КСУ у своєму рішенні від 1 грудня 2004 року у справі №18-рп/2004. З зазначеного вбачається, що у даній конкретній справі підстави для застосування обмежень на представництво виключно адвокатом відсутні.

Щодо посилань позивача на презумпцію правомірності правочину (ст.204 ЦК), - у даній справі встановлюються не обставини, що визначають правомірність правочину, а доведеність позовних вимог, щодо стягнення заборгованості та надання оцінки доказам, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Так, у Постанові від 11.03.2015р. №6-16цс15, ВСУ зазначив: «Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні спору».

Представник позивача стверджує, що розмір та факт здійснення позичальником страхових виплат є тілом кредиту, між тим, тіло кредиту це та сума, на яку оформляється кредитний договір тобто, гроші, які згідно ст.1054 ЦК України, надаються кредитором у фактичне користування. При цьому, за умови визначення цільового призначення грошей в розмірі, що перевищує тіло кредиту страховий платіж, не вбачається за можливе використання позичальником грошей на споживчі потреби за відсутності наданих суду страхових договорів між позичальником (відповідачем) та кредитодавцем з певними умовами.

Так, згідно п.11ч.1ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування», споживчий кредит - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Доданий же позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Розрахунок заборгованості також не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.

Наданий позивачем Графік руху коштів по кредиту не може вважатись належним доказом руху коштів, - адже не є належним документом в розумінні вимог п.61р.IV Постанови НБУ № 75 від 07.07.2018р. «Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», якою визначено обов`язкові реквізити для первинних документів зокрема, номеру рахунку. Тобто, наданий позивачем в якості доказу Графік - не є первинним документом. Аналогічні вимоги до обов`язкових реквізитів первинних документів та їх перелік, до 07.07.2018 року містились у п.5.5 Постанови НБУ № 254 від 18.06.2003 року «Положення про організацію операційної діяльності в банках України».

Щодо зазначеного позивачем права відповідачів надати власний розрахунок заборгованості або призначити відповідну експертизу, - то слід зазначити, що воно є відмінним від обов`язку позивача доводити наявний розмір заборгованості, оскільки це буде покладанням на відповідачів обов`язок доведення позовних вимог.

Крім цього, не можливо вважати узгодження сторонами відсоткової ставки у Паспорті кредиту №2013782 оскільки, можливість узгодити відсоткову ставку саме в заяві, - визначено п.3.4 Умов, які позичальником не підписувались. З зазначеного впливає невизначеність умов на яких ґрунтуються правовідносини та невизначеність складових, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. З цього приводу ВС-КЦС у Постанові від 18.04.2018р. (справа №753/11000/14-ц, провадження №61-11сво17), зазначив, що «в разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, - має нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й у випадку, якщо сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no Individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under The dominant sinfluence of the party)».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з гр. ОСОБА_1 , первісним кредитором було дотримано вимог, передбачених ч.2ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» - щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважає узгодженими Банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Проте, у порушення умов позики відповідач платежі належним чином не здійснив та заборгованість не погасив.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, а також беручи до уваги вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подано відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи має безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

Відповідачем ОСОБА_1 , як і його представником не надано суду доказів щодо виконання умов вищевказаного договору позики в повному обсязі повернення кредитних коштів в повному обсязі, а також не надано будь-яких пояснень щодо невиконання цих зобов`язань перед первісним кредитором та позивачем в повному обсязі.

Згідно ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими в разі, якщо штрафні санкції перевищують 50 % від суми заборгованості. А, згідно зі ст.233 ЦК України, в разі, якщо штрафні санкції, що підлягають до оплати занадто великі, порівняно із збитками кредитора, суд має право знизити розмір санкцій. За змістом ч.3ст.551 ЦК України, суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її не співмірність із розміром основного зобов`язання. Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, що дають суду право застосувати або не застосувати ч.3ст.51 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом відповідно до п.п.1,2ч.1ст.214 ЦПК України є обов`язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник має передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3ст.549 ЦК України). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року (справа №6-2003цс15). Крім того, відповідно до положень абз.3ч.4ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно з нормами цього Закону, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п.17 і 23ст.1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому є незаконним встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій та платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, тому такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 06.09.2017р., ухваленій за результатами розгляду справи №531/648/15-ц, з підстав, передбачених п.1ч.1 статті 355 ЦПК України.

Статтями 77 - 80 ЦПК України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію стосовно предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 95 ЦПК України визначено, що, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Долучені до матеріалів справи Умови та Правила надання кредитних послуг не містять відомостей про дату їх прийняття / затвердження. Таким чином, позивачем не доведено факту укладення кредитного договору між відповідачем ОСОБА_1 та первісним кредитором у належній формі та узгодження його істотних умов, а саме: відсотки за користування кредитом, комісія та її розмір; неустойка та її розмір, а відповідно, такий договір в силу ч.2ст.1055 ЦК України є нікчемним, а отже, відсутні підстави для стягнення з позичальника на користь позивача (кредитора) нарахованих відсотків, комісії та неустойки за спірним договором.

Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, суд дійшов висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту № від 16.08.2017р., що був укладений між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ"ФК"ЦФР"- в розмірі 12512грн. (100тис.грн. - мінус 87488грн.). Решта вимог задоволенню не підлягає з підстав зазначених вище.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз`яснено в абз.1 п.36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014р., вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом «Про судовий збір»).

Тому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з того, що позивач, за меншого обсягу позовних вимог мав би сплатити судовий збір, як юридична особа, в розмірі, не менше, ніж мінімальний для юридичних осіб - 2270грн., тому він підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 .

Вимога позову про стягнення заборгованості та судових витрат з гр. ОСОБА_2 - задоволенню не підлягають, оскільки дія договору поруки між цим відповідачем та первісним кредитором припинила свою дію.

Керуючись ст.ст.526,1049,1050,1054,551 ЦК України, ст.ст.5,6,10,12,80,263-265,280-284,354 ЦПК України, ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд

ухвалив:

Задовольнити частково позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ), - на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (код , реквізити ІВАН № НОМЕР_2 в АТ "ТАСкомбанк", юридична адреса: 01032, м.Київ, вул.Симона Петлюри,30) заборгованість за кредитним договором № від 16.08.2017р. в розмірі 12512 (дванадцять тисяч п`ятсот дванадцять) гривень та 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень судових витрат, а всього, разом 14787 (чотирнадцять тисяч сімсот вісімдесят сім) гривень.

У задоволенні решти вимог позову щодо стягнення інших коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії, після чого набирає законної сили. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua. Повний текст судового рішення виготовлено 23.03.2021 року.

Суддя А.В. Кравцова