Апеляційне провадження № 22-ц/824/2663/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 753/16659/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Колесника О.М., -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка у садовому товаристві «Автомобіліст». Проте вказане право володіти та розпоряджатися своєю власністю було порушено відповідачем шляхом розташування на належній їй земельній ділянці нежитлової будівлі та паркану.

З огляду на що, просила зобов`язати відповідача відновити стан її земельної ділянки шляхом переміщення належних ОСОБА_2 паркану та частини її нежитлової будівлі на межі між їх ділянками між поворотними точками 4 та 5 її земельної ділянки на відстань 1,1 м від теперішнього їх розташування.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок відновити стан земельної ділянки ОСОБА_1 , розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :90:611:0081 шляхом переміщення належних ОСОБА_2 паркану та частині її нежитлової будови на межу між земельною ділянкою ОСОБА_1 , кадастровий номер :90:611:0081 та земельною ділянкою ОСОБА_2 кадастровий номер :90:611:0085 між поворотними межовими точками 4 та 5 земельної ділянки ОСОБА_1 на відстань 1,11 м загальною площею 0,0013 га від нинішнього їх розташування згідно абрису земельних ділянок сторін. Вирішено питання щодо розподілу чудового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд в порушення вимог процесуального закону не дослідив обставин щодо часу набуття сторонами справи права власності на земельні ділянки, правові підстави набуття ними такого права власності.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивач, оформляючи проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ще у 2007 році до 2017 року жодних претензій до неї та її матері, яка на той час була власником земельної ділянки не пред`являла. Разом з тим і попередніми власниками ділянки, на яку 4 червня 2007 році отримала Державний акт позивач претензій до попередніх власників та володільців земельної ділянки відповідача не висувалося. З часу встановлення в 90-х роках паркану між сумісними земельними ділянками і побудови господарської будівлі, змін у конфігурації розміщення об`єктів не відбувалось, погодження меж земельної ділянки відповідача було належним чином оформлено між сусідами без зазначення будь-яких претензій, що підтверджується Актом встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки № НОМЕР_1 .

Суд не надав оцінки тому, що ще 20 листопада 1997 року СП «ТОПОС» був підготований Технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористувань СТ «Днепр». По матеріалам польових робіт було складено плани меж землекористувань із вказанням суміжних землекористувань, довжини ліній та дирекційних кутів, площі і перетину меж.

Вважає висновки, які викладені ТОВ «Земпроект-груп» щодо визначення меж земельної ділянки позивача, які суд поклав в основу оскаржуваного рішення, не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки питання щодо накладення меж земельних ділянок не може бути вирішене без встановлення меж та їх закріплення на земельній ділянці із складенням відповідних актів.

Судом першої інстанції не було встановлено, а позивачем не доведено належними доказами, що конфігурація її земельної ділянки змінена, площа земельної ділянки не відповідає правовстановлюючим документам і збільшена. Також не встановлені зміни в сторону збільшення лінійних промірів між крайніми точками її земельної ділянки.

Додані до матеріалів справи докази свідчать про те, що ще за час першого власника земельної ділянки позивача лінійні проміри між крайніми точками, які були визначені та вказані в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії КВ № 124482 від 22.07.2004 не відповідали фактичним розмірам в дійсності.

Право власності на господарську будівлю, яку суд першої інстанції зобов`язав перенести, виникло ще в 1990 році після закінчення будівництва. Вона, як відповідач, її успадкувала. Факту самовільного будівництва зазначеного об`єкту на земельній ділянці позивача належними доказами не доведено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає, що суд обґрунтовано послався на норми статей 151, 158 ЗК України та вірно захистив її порушене право.

Вважає, що відповідачем вказані необґрунтовані підстави для скасування судового рішення. Доказів на підтвердження відсутності порушенням відповідачем прав позивача на володіння та користування ділянкою не надано.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала, з підстав в ній викладених, просила скасувати рішення суду, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися. Між тим, давали свої пояснення та висловлювали свою думку в попередніх засіданнях щодо перевірки інформації на предмет належності земельної ділянки ОСОБА_4 , приймали участь в обговоренні вказаного питання.

Від ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з їх хворобою.

Проте, апеляційний суд відхилив вказане клопотання та визнав неявку сторони позивача неповажною, виходячи з того, що доказів на підтвердження заявленої хвороби не надано.

Отримавши судове повідомлення про призначений розгляд справи стороною позивача було лише направлено клопотання про відкладення розгляду справи, пояснень з приводу заявлених відповідачем обставин та доказів на їх спростування суду представлено не було, в судові засіданні позивач та її представники останні три рази не з`являлись, що в сукупності свідчить про намір затягування розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 доведено порушення її права власності ОСОБА_2 , а саме зменшення площі її земельної ділянки за рахунок незаконного заволодіння площею 0,0013 га.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 053810 від 02.08.2007 земельна ділянка, площею 0,0638 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :611:0085, належить ОСОБА_2 (а.с. 141).

Згідно із матеріалами щодо інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення садівництва на АДРЕСА_1 , виконаними ТОВ «Земпроект-груп», за матеріалами кадастрової зйомки встановлено, що паркани навколо земельної ділянки ОСОБА_1 встановлені з порушенням меж земельної ділянки, а саме: із східної сторони від вул. Колекторної ( ОСОБА_2 , кадастровий номер: :611:0085) паркан встановлено з порушенням меж земельної ділянки - накладення на межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , в найширшому місці становить 1,11 м., загальною площею 0,0013 га. За матеріалами кадастрової зйомки також встановлено, що нежитлова будівля, що забудована на суміжній земельній ділянці, що належить ОСОБА_2 , частково розташована на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 (т. 1 ас. 13).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 вказувала, що вона є власником земельної ділянки і що згідно із державним актом про право власності на земельну ділянку серія ЯД № 925563 від 04.06.2007 земельна ділянка, прощею 0,0622 га, з цільовим призначеним для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :90:611:0081 належить їй ОСОБА_1 (т. 1 ас. 16).

Колегією суддів встановлено, що 7.11.2005 позивачем укладено договір дарування земельної ділянки № 8-1644 (ВСЕ № 660113) з ОСОБА_5 , відповідно до якого ОСОБА_1 отримала в дар земельну ділянку, площею 0,0622 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована на АДРЕСА_1 .

01.02.2007 ОСОБА_1 виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що підтверджується інформацією Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (НВ-017) кадастровий номер :90:611:0081, в якому в графі «Відомості про державну реєстрацію земельної ділянки» значиться, що документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена реєстрація земельної ділянки був проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 01.02.2007; датою державної реєстрації земельної ділянки вказано 04.06.2007.

Відповідач, обґрунтовуючи апеляційну скаргу та під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, поставила під сумнів факт наявності права власності у ОСОБА_1 на земельну ділянку.

ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції було подано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна з якої вбачається, що 03.06.2020 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :90:611:0081 зареєстровано за ОСОБА_4 (т.2 ас.82-83).

Підставою для оформлення права власності на вказану земельну ділянку слугував договір дарування від 29.09.2009.

Апеляційним судом витребувано з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА) належним чином засвідчену копію договору дарування від 29.09.2009. Згідно вказаного договору 29.09.2009 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :90:611:0081.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №756/1529/15-ц вказано, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Тобто, суд першої інстанції не дослідив належність земельної ділянки з кадастровим номером :90:611:0081 та належним чином не встановив її власника.

Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 8 ст. 79-1 ЗК України визначено, що у разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Відповідно до п.п. «г» та «е» ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України власники ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з установленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних норм об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес позивача з боку відповідача, до якого власне і пред`являються позовні вимоги, і який, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Порушення або невизнання певного права позивача з боку відповідача повинно носити реальний характер та призводити до неможливості реалізації позивачем свого права окрім захисту його в судовом порядку.

На час звернення з позовом до суду 11 вересня 2017 року ОСОБА_1 вже не мала у власності вказане нерухоме майно, а тому і не була наділена правом звертатися за захистом порушених прав, а саме щодо зобов`язання ОСОБА_2 вчинити дії, направлені на усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що належить їй на праві власності.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

З урахуванням вимог ст.141 ЦПК України зОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 960 грн. (т.2 ас. 16) та за подачу клопотання про витребування доказів в розмірі 454,40 грн (т.2 ас. 152).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) 1 414 (одну тисячу сто чотирнадцять) грн. 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 01 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: