Постанова

Іменем України

30 березня 2021 року

м. Київ

справа № 496/2439/14

провадження № 61-2326св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Жданової В. С., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року у складі судді Галич О. П.та постанову Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Дрішлюка А. І., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності, договорів дарування недійсними та скасування реєстрації права власності.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 та після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області донькам померлої: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок, розташований в АДРЕСА_1 , по Ѕ частці кожній. За договором дарування від 16 квітня 1992 року ОСОБА_11 подарувала йому Ѕ частину спірного будинку.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року було проведено поділ спадкового майна ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказаним рішенням суду було визнано право власності в порядку спадкування за законом за спадкоємцями ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 по 1/5 частині за кожним на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на Ѕ частину майна ОСОБА_12 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 на ім`я ОСОБА_9 , виданого 23 серпня 1985 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою; визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 05 липня 1991 року на ім`я ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на спадкове майно ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на 3/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що після ухвалення вказаного судового рішення, згідно з договорами дарування від 06 жовтня 1999 року та 01 жовтня 2007 року ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 в особі представника ОСОБА_15 подарували свої частки у праві власності на спадкове майно - житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року було скасовано рішення Біляївського районного суду від 01 липня 1999 року і відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 до нього, ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл спадкового майна.

Позивач вважає, що на момент укладення вищеназваних договорів дарування право власності дарувальників на предмет договору дарування частини зазначеного житлового будинку з господарськими спорудами, визначалось рішенням суду від 01 липня 1999 року, яке в подальшому було скасовано. Тому дарувальники за вищеназваними договорами дарування не були законними власниками предмета договору дарування часток житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , та відпали підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 4/5 часток житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , які були встановлені рішенням суду 01 липня 1999 року.

З урахуванням викладених обставин просив суд визнати дійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладеного 16 квітня 1992 року між ОСОБА_11 в якості дарувальника та ним в якості обдарованого; визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 ; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 2/5 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 06 жовтня 1999 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в якості дарувальників та ОСОБА_2 в якості обдарованого; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 1/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 01 жовтня 2007 року між ОСОБА_15 , діючою на підставі довіреності від імені ОСОБА_10 в якості дарувальниці, та ОСОБА_2 в якості обдарованого; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/5 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору дарування 1/5 частки житлового будинку від 01 жовтня 2007 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/5 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , здійснену на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року по цивільній справі № 2-34/1999; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору дарування 2/5 часток житлового будинку від 06 жовтня 1999 року.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності, договорів дарування недійсними та скасування реєстрації права власності задоволено.

Визнано дійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладеного 16 квітня 1992 року ОСОБА_11 (в якості дарувальника) та ОСОБА_1 (в якості обдарованого).

Визнано ОСОБА_1 власником Ѕ частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування 2/5 житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладеного 06 жовтня 1999 року ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в якості дарувальників та ОСОБА_2 в якості обдарованого, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Фещенко А. І. та зареєстрований в реєстрі за № 1-2101, зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 серпня 2008 року.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування 1/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладеного 01 жовтня 2007 року ОСОБА_15 , діючою на підставі довіреності від імені ОСОБА_10 в якості дарувальниці та ОСОБА_2 в якості обдарованого, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Зезик В. А. та зареєстровано в реєстрі за № 2-5761, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 жовтня 2007 року.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/5 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору дарування 1/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладеного 01 жовтня 2007 року ОСОБА_15 , діючою на підставі довіреності від імені ОСОБА_10 в якості дарувальниці та ОСОБА_2 в якості обдарованого, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Зезик В. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-5761, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 жовтня 2007 року.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/5 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , здійснену на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року по цивільній справі № 2-34/1999.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору дарування 2/5 часток житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладеного 06 жовтня 1999 року ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в якості дарувальників та ОСОБА_2 в якості обдарованого, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Фещенко А. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2101, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 серпня 2008 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із правомірності набуття позивачем права власності на спірне майно та із того, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року було скасовано рішення Біляївського районного суду від 01 липня 1999 року та відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 до ОСОБА_1 , ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл спадкового майна. Суд зазначив, що при таких обставинах відпали підстави для визнання ОСОБА_2 власником 4/5 часток житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , які були встановлені рішенням суду першої інстанції від 01 липня 1999 року.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У січні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року у вищезазначеній справі.

Заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення з ухваленням касаційним судом нового судового рішення у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

14 квітня 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Пудлінської Л. І. на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому представник позивача просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача, та залишити оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

23 квітня 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Пудлінської Л. І., в якому відповідач заперечив проти доводів представника позивача та підтримав вимоги касаційної скарги.

29 квітня 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку від представника ОСОБА_1 - адвоката Пудлінської Л. І. надійшли заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_2 , в яких представник позивача просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача, та залишити оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

23 березня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 та після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області донькам померлої: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок, розташований в АДРЕСА_1 , по Ѕ частці кожній.

За договором дарування від 16 квітня 1992 року ОСОБА_11 подарувала належну їй Ѕ частину спірного будинку ОСОБА_1 .

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 розділено між його спадкоємцями ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , визнавши за кожним з них право власності по 1/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом; визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/5 частку майна ОСОБА_12 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на ім`я ОСОБА_9 , виданого 23 серпня 1985 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою; визнано право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 по 1/5 частці за кожним; визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 05 липня 1991 року на ім`я ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на спадок ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на 3/5 частки домоволодіння під АДРЕСА_1 .

Згідно з договорами дарування від 06 жовтня 1999 року та 01 жовтня 2007 року ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 в особі представника ОСОБА_15 подарували свої частки у праві власності на спадкове майно - житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року та відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 до ОСОБА_1 , ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл майна.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (стаття 203 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 та після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області донькам померлої: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок, розташований в АДРЕСА_1 , по Ѕ частці кожній.

За договором дарування від 16 квітня 1992 року ОСОБА_11 подарувала належну їй Ѕ частину спірного будинку позивачу ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 розділено між його спадкоємцями ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , визнавши за кожним з них право власності по 1/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом; визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/5 частку майна ОСОБА_12 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на ім`я ОСОБА_9 , виданого 23 серпня 1985 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою; визнано право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 по 1/5 частці за кожним; визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 05 липня 1991 року на ім`я ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на спадок ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на 3/5 частки домоволодіння під АДРЕСА_1 .

Згідно з договорами дарування від 06 жовтня 1999 року та 01 жовтня 2007 року ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 в особі представника ОСОБА_15 подарували свої частки у праві власності на спадкове майно - житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року та відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 до ОСОБА_1 , ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл майна.

При таких обставинах суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що свідоцтво про право власності на Ѕ частку домоволодіння (житлового будинку з господарськими спорудами ) АДРЕСА_1 від 23 серпня 1985 року на ім`я ОСОБА_9 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , видане Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області 05 липня 1991 року щодо вищезазначеного житлового будинку, на підставі якого 16 квітня 1992 року ОСОБА_11 подарувала позивачу належну їй на праві власності Ѕ частку вищевказаного житлового будинку, є чинними у зв`язку зі скасуванням рішення судом апеляційної інстанції Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року.

При цьому, підстави для визнання ОСОБА_2 власником 4/5 часток житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , які були встановлені рішенням суду від 01 липня 1999 року, також відпали, оскільки особи, які подарували йому частки спірного майна не були законними власниками предмета договору дарування та не мали право їх відчужувати.

У відповідності до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Встановлено, що право власності позивача оспорюється і не визнається відповідачем ОСОБА_2 .

При таких обставинах, встановивши правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку, приймаючи до уваги, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року та відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 до ОСОБА_1 , ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл майна, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги щодо неправомірності судового рішення апеляційного суду у цивільній справі № 22ц-1590/1657/12 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказане судове рішення набрало законної сили, є чинним і не предметом касаційного перегляду у справі, що розглядається.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

РішенняБіляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев