справа № 489/2466/13-ц
провадження №4-с/489/10/21
УХВАЛА

26 березня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

розглянувши скаргу представника боржника ОСОБА_1 адвоката Сіхарулідзе Дмитра Геннадійовича про визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича (далі приватний виконавець) з відкриття виконавчого провадження та зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

В грудні 2020 року представник боржника звернувся до суду зі скаргою в які просить визнати неправомірними дії приватного виконавця та зобов`язати скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження та повернути виконавчий лист без виконання.

В обґрунтування скарги вказано, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.06.2013 з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 014/08-112/76319 від 27.02.2008 у розмірі 68303,35 дол.США, що в гривневому еквіваленті складає 5459848,67 грн.

На підставі рішення суду 10.07.2013 представнику позивача був виданий виконавчий лист.

02.06.2020 приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 622811.

Скаржник вважає, що постанова приватним виконавцем винесена з порушенням діючого законодавства, оскільки стягувачем пропущений строк пред`явлення виконавчого документ до виконання та такий строк судом не поновлювався, що порушує його права, а тому така постанова підлягає скасуванню.

У відзиві на скаргу приватний виконавець вказав, що на адресу приватного виконавця надійшла заява стягувача щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного у скарзі виконавчого листі. Приватними виконавцем було перевірено виконавчий лист на відповідність вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та встановлено відсутність умов передбачених Законом для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. Крім того, згідно відмітки на виконавчому документі, виконавчий документ востаннє пред`являвся до виконання до Ленінського відділу державної виконавчої служби у квітні 2019 року, а тому твердження скаржника щодо спливу строку пред`явлення його до виконання є безпідставними.

Посилаючись на наведене приватний виконавець просить відмовити в задоволені скарги.

У судове засідання, призначене на 17.03.2021, учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду скарги повідомленні належним чином, що не перешкоджає розгляду скарги за їх відсутності.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частин п`ятої, дев`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення судового рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали скарги та цивільної справи вважає, що скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.06.2013 з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 014/08-112/76319 від 27.02.2008 у розмірі 68303,35 дол.США, що в гривневому еквіваленті становить 5459848,67 грн.

На підставі вказаного рішення, позивачу 10.07.2013 був виданий виконавчий лист, що підтверджується відміткою у матеріалах цивільної справи.

Із наданих приватним виконавцем матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 15.05.2020 до приватного виконавця звернувся стягувач АТ «Райффайзен Банк Аваль» із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного вище виконавчого листа.

Із змісту скарги та відміток на виконавчому листі вбачається, що виконавчий лист неодноразово пред`являвся стягувачем до виконання. Так в друге виконавчий лист було повернуто 17.05.2016, а в останнє 17.04.2019 з підстав передбачених пунктом 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим).

Скаржник вважає, що так як повернення виконавчого документу на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не перериває строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, а трирічний строк сплинув 15.05.2019. Відповідно звернення стягувача 15.05.2020 до приватного виконавця про виконання виконавчого листа здійснено за межами такого строку, а тому відкриття виконавчого провадження є неправомірним.

05.10.2016 набрав чинності новий Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VІІ від 02.06.2016.

Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону

За частиною першою статті 12 цього Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років (виключення складають посвідчення комісій по трудових спорах та виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган).

За змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404 трирічний строк пред`явлення виконавчих документів до виконання розповсюджено і на виконавчі листі, видані до набрання чинності цим Законом.

Як вбачається із матеріалів справи після набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VІІ від 02.06.2016 у межах строку, встановленого цим Законом, виконавчий лист був пред`явлений стягувачем до виконання Ленінському відділу державної виконавчої служби, але постановою державного виконавця від 17.04.2019 виконавчий документ повернутий на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим).

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі:

1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;

2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

За положеннями частини п`ятої, шостої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Отже строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання переривається не у будь-якому випадку повернення виконавчого документа стягувачу, можливість чого передбачена як статтею 4 так і статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження», а лише у випадку у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення.

Як встановлено судом, повернення виконавчого листа стягувачу було здійснено 17.04.2019 з підстав не надання підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим, що перебачено пунктом 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», що не перериває строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Доказів оскарження стягувачем вказаного рішення суду не надано.

Тому враховуючи, що попереднє повернення виконавчого листа, згідно відміток на ньому, здійснено 17.05.2016, відповідно трирічний строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплинув 17.05.2019. При цьому, як вказано вище, пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання, який було повернуто на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» такого строку не перериває.

У зв`язку із цим пред`явлення 15.05.2020 стягувачем виконавчого листа до виконання приватному виконавцю здійснено з пропуском строку предявлення до виконання.

Згідно вимог частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом наведеної норми державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

Оцінивши наявні у справі докази та враховуючи висновок суду щодо пропуску стягувачем строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, який в установленому законом порядку поновлено не було, суд приходить до висновку про неправомірність дій приватного виконавця з відкриття виконавчого провадження, а тому останнього слід зобов`язати скасувати оскаржувану постанову.

Вимога скаржника про покладення на приватного виконавця обов`язку з повернення виконавчого документа стягувачу задоволенню не підлягає, оскільки таке повернення виконавчого листа є наслідком скасування оскаржуваної останови.

Керуючись статями 447-451 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу представника боржника адвоката Сіхарулідзе Дмитра Геннадійовича задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевича Степана Вікторовича з відкриття виконавчого провадження № 62228114 та зобов`язати приватного виконавця скасувати постанові про відкриття виконавчого провадження у вказаному виконавчому провадженні.

У іншій частині вимог скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 26.03.2020.

Суддя І.В. Коваленко