Номер провадження: 22-ц/813/4811/21
Номер справи місцевого суду: 521/9098/19
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління ДМС України в Одеській області, Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)», про встановлення факту постійного проживання на території України

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою заінтересовані особи Головне управління ДМС України в Одеській області, Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)» про встановлення факту постійного проживання на території України.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління ДМС України в Одеській області, Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)», про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 18.03.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено,що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Городнє Болградського району, Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Городненської сільської ради Болградського району Одеської області та копією актового запису про народження від 18.06.1977 р. № 57 (а.с. 130).

Батько заявника, ОСОБА_3 , був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Головного управління ДМС України в Одеській області Малиновського районного відділу на звернення ОСОБА_1 , вбачається, що заявнику було роз`яснено, що враховуючи те, що гр. ОСОБА_1 з моменту народження по теперішній час перебуває на території України, він може звернутись з заявою про встановлення належності до громадянства України (а.с.6-7).

Увалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що станом на 24.08.1991 року заявник був неповнолітнім, а оскільки батько заявника був зареєстрований та постійно проживав на території України, тому суд дійшов висновку про постійне проживання заявника на території України на час проголошення незалежності України.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з п. 1 і п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 р. громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно з п.8 розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006), для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом) (ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Судовим розглядом справи встановлено, що станом на 24.08.1991 року заявник ОСОБА_1 був неповнолітнім, однак оскільки батько заявника - ОСОБА_3 , був зареєстрований та постійно проживав на території України ( АДРЕСА_1 ), тому суд обґрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_1 про його постійне проживання на території України за станом на 1991 рік, у тому числі за станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року.

У доводах апеляційної скарги, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилається на те, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України та не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, а отже заявник ОСОБА_1 не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту, на думку апелянта є передчасним.

Разом з тим, вказані доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, адміністрація Одеської виправної колонії (№14), де відбував покарання у вигляді позбавлення волі ОСОБА_1 , у 2016 р. та у 2017 р. зверталася до Державної міграційної служби з наявними документами останнього щодо оформлення паспорта громадянина України та щодо надання декларації про відсутність іноземного громадянства засудженому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповіддю Державної міграційної Служби України №Б-4040/6/3551-16 від 30.12.2016 року та відповіддю Малиновського районного відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 12.08.2017 року №5114/1-930 (а.с. 6-7, 8).

Вищевказане встановлено також і у постанові Одеського апеляційного суду від 14.11.2019 року, правом на оскарження якої апелянт не скористався.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що у прохальній частині заяви, поданій до суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у неповнолітньому віці на території України станом на 1991 рік. Вказане судове рішення в подальшому стане однією із підстав для звернення ОСОБА_1 до компетентних державних органів для отримання громадянства України.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішення не було застосовано норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного суду від 08.04.2020 року по справі №757/44694/17 та по справі №654/3462/17 є необґрунтованими, оскільки правовідносини які розглядались судом не є релевантні правовідносинами між учасниками даної справи.

Крім того, апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Таким чином, апеляційний суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 1991 рік.

Враховуючи, що апелянт не навів переконливих доводів, які стали б підставою для скасування судового рішення і відмови у задоволенні заяви, порушення прав чи інтересів апелянта, а також з урахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке спрямовано на досягнення мети отримання громадянства України у передбаченому законом порядку.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління ДМС України в Одеській області, Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)», про встановлення факту постійного проживання на території України залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.03.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева