УХВАЛА

Іменем України

25 березня 2021 року

м. Київ

справа № 490/2295/17

провадження № 61-2268ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року за нововиявленими обставинами, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки у праві спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки, що знаходиться у спільній сумісній власності.

Позивач зазначав, що законом передбачено, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Ніяких домовленостей між ним та відповідачем не існувало, ніяких правочинів відносно цієї ділянки вони не укладали. Рішенням суду він успадкував після смерті матері ОСОБА_4 , яка була також співвласницею спірної ділянки 1/10 частку цієї ділянки, отже розподілу підлягає 9/10 часток.

За такого, просив земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній сумісній власності, площею 614 кв.м. розподілити між ним та відповідачем відповідно до положень статті 89 ЗК України та статті 370 ЦК України та виділити йому в натурі відповідну частину земельної ділянки, встановивши відповідно до статті 106 ЗК України тверді межі ділянки в натурі. Поділ земельної ділянки здійснити по 276,3 кв.м. кожному, крім того, на ліву частину, якою буде володіти і користуватися тільки він та на праву частину ділянки, яку виділити у користування відповідачеві. Також вважає, що на розподільчій межі земельних ділянко він має право встановити огорожу для захисту свого майна.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року, яке постановою апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2018 року залишено без змін, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення від 20 липня 2018 року у цивільній справі № 490/2295/17 за його позовом до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки у праві спільної сумісної власності за нововиявленими обставинами.

Обґрунтовуючи заяву вказував, що судом при ухвалені рішення по суті спору не враховано висновок Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27 серпня 2018 року, яким встановлені належні частки співвласників у домоволодінні за вказаною адресою; судом прийнято рішення на 100% ґрунтуючись на висновку судової експертизи від 18 липня 2018 року № 125-052/1, який складений експертом з грубим порушенням законодавства та на неправдивих документах, наданих відповідачкою; у нього не було інтернету, отже він не міг досконало вивчити законодавство та відслідковувати рішення суду; під час розгляду справи в суді ОСОБА_5 , яка є донькою ОСОБА_2 , народила дитину, а потім та дитина кудись зникла. Проте, приблизно 26-27 червня 2020 року в районі Центрального ринку він зустрів колишнього чоловіка ОСОБА_5 (батька дитини), який йому розповів, що бачив заповіт ОСОБА_3 , а там було заповідано домоволодіння можливо не тільки ОСОБА_2 , але на онуку ОСОБА_5 , а можливо ще на новонароджену дитину. Отже, частка відповідачки ОСОБА_2 у праві власності на спільне домоволодіння може бути іншою, що має визначальне значення для правильного вирішення справи. Проте, в справі відсутній заповіт, сам він його отримати не може, отже для правильного вирішення спору суд повинен витребувати цей заповіт.

Вказані обставини на його думку, є нововиявленими обставинами, які не були відомі йому та суду на момент розгляду справи по суті та винесення рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року залишено без змін.

13 лютого 2021 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року, постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 січня 2020 року, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2018 року скасувати.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_7 , залишено без руху для усунення недоліків.Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк заявник направив до суду матеріали на усунення недоліків, зазначені в ухвалі Верховного Суду від 17 лютого 2021 року, у яких порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2018 року. На обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження заявник посилається на те, що за його розумінням ці рішення підлягають оскарженню після розгляду ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року та прийняття Миколаївським апеляційним судом постанови від 12 січня 2020 року.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Касаційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2018 року ОСОБА_1 , як учасником справи подано 13 лютого 2021 року, тобто після спливу більше одного року з дня складення повного тексту постанови суду апеляційної інстанції (14 вересня 2018 року).

Як слідує з касаційної скарги, даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_7 був обізнаний про наявність цього провадження, з метою реалізації своїх процесуальних прав подавав заяву про перегляд рішення та апеляційну скаргу, однак протягом тривалого періоду часу (понад 2 роки) не вжив заходи до касаційного оскарження судових рішень.

Доводів про наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 394 ЦПК України, для перевірки поважності причин пропущення указаного процесуального строку, зокрема, неповідомлення ОСОБА_7 про розгляд справи в суді апеляційної інстанції та виникнення обставин непереборної сили, касаційна скарга не містить.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 61-37352сво18 від 06 лютого 2019 року зазначено, що строк, визначений у частині другій статті 358 ЦПК України, при відсутності винятків, не може бути поновлений.

Таких винятків у даній справі не встановлено.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

У кожній конкретній справі суди мають грунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення після спливу одного року з дня складення повного тексту постанови суду апеляційної інстанції, то у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2018 року слід відмовити.

Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , у відкритті касаційного провадження у справі в частині оскарження ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 12 січня 2020 року слід відмовити.

Із оскаржуваного судового рішення, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, вірно застосувавши положення статей 423, 429 ЦПК України, дійшов правильного висновку про те, що наведені заявником підстави та обставини у розумінні положень ЦПК України не є нововиявленими, а тому вплинути на висновки суду при ухваленні рішення не могли.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку. Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Посилання у касаційній скарзі про те, що ним здобуті нові докази, які мали б важливе значення при ухваленні рішення, що переглядається, а саме висновок Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27 серпня 2018 року та дані докази не були відомі йому та суду на момент розгляду справи по суті та винесення рішення, які на його думку, є нововиявленими обставинами не є підставою для скасування судового рішення, оскільки такі входять до предмету доказування у справі і підлягають встановленню при розгляді справи по суті згідно з принципом змагальності та є процесуальним обов`язком сторін.

Крім того, із змісту постанови суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду вказаного рішення суду вбачається, що вказаний висновок досліджувався судом при розгляді вказаної справи, отже не є нововиявленою обставиною.

Інші численні посилання на інші документи в заяві про перегляд рішення зводяться виключно до незгоди позивача з доказами, оціненими судом у процесі розгляду справи, отже не є підставами для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Таким чином доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлене без додержанням норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390 ЦПК України, частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року та постанови апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2018 року в даній справі.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року за нововиявленими обставинами, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки у праві спільної сумісної власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук