ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3884/21 Справа № 210/3870/20 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року, яке ухвалено суддею Літвіненко Н.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 22 січня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 22 серпня 1996 року від нещасного випадку, який трапився при виконання трудових обов`язків, загинув її чоловік ОСОБА_2 . Смерть настала під час виконання трудових обов`язків внаслідок дорожньо транспортної пригоди за участю залізничного технологічного транспорту підприємства. Внаслідок смерті чоловіка позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона втратила близьку людину, з яким мала намір прожити все останнє життя, звістка про смерть чоловіка призвела до того, що позивач зазнала сильного нервового потрясіння, незважаючи на сплив часу вона постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про його смерть не залишають її до теперішнього часу. Смерть чоловіка змусила Позивача корінним чином змінити своє життя, оскільки на момент загибелі чоловіка вона перебувала у декретній відпустці до досягнення дитиною 3-х річного віку, тобто практично перебувала на утриманні свого чоловіка. Після його загибелі вона змушена була самостійно заробляти собі на життя, самостійно облаштовувати свій побут, оскільки заробіток загиблого чоловіка був основним джерелом їх сімейного бюджету. Водночас позивач вимушена була самостійно виховувати та утримувати малолітню дитину, що вимагало від неї додаткових зусиль на організацію свого життя. Тому просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 275 000 гривень.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 275 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ ««АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави судовий збір у розмірі 2 750 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю працівника на виробництві. Таке право передбачено нормами ЦК України, в редакції 2004 року, зокрема, посилається на правову позицію Верховного Суду у справі № 210/57/19 від 17 червня 2020 року, в якій зроблений висновок у аналогічній справі.

Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Звертає увагу на те, що суд безпідставно поклав відповідальність з відшкодування позивачу моральної шкоди на відповідача, оскільки вини підприємства у настанні з чоловіком позивачки нещасного випадку зі смертельним наслідком немає, адже смерть потерпілого наступила виключно через порушення останнім трудової і виробничої дисципліни у частині невиконання вимог інструкцій з охорони праці та посадових інструкцій, у тому числі перебування в робочий час у стані алкогольного сп`яніння.

На думку відповідача, позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» - Єфремову Т.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 , був чоловіком позивача, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 6).

Згідно п. 11.1 Акту про нещасний випадок №12 від 03 вересня 1996 року, ОСОБА_2 22 серпня 1996 року внаслідок дорожньо транспортної пригоди загинув (а.с. 4-зворот).

Відповідно до п. 11.3 Акту, причиною нещасного випадку є порушення вимог безпеки при експлуатації транспортних засобів, незадовільна організація робіт, порушення трудової і виробничої дисципліни, викликаної особистими факторами та перебування в стані алкогольного сп`яніння (а.с. 4-зворот).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом РАГС Саксаганської районної ради м.Кривого Рогу від 23 серпня 1996 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у віці 27 років (а.с. 3).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», суд першої інстанції виходив із того, що нещасний випадок, внаслідок якого помер чоловіка позивача, стався під час його роботи на підприємстві відповідача 22 серпня 1996 року, внаслідок якого позивачу спричинена моральна шкода, яка має бути відшкодована відповідачем на підставі статті 440-1 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, та із визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки смерть ОСОБА_2 настала під час виконання трудових обов`язків внаслідок нещасного випадку в 1996 році, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин сторін положень статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК України,в редакції 1963 року не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК України,в редакції 1963 року виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК України, в редакції 1963 року в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК України,в редакції 1963 року є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_2 в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України«Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних,тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити і з засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу України, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зав`язків потерпілої, зменшення її суспільної активності, потребують від неї додаткових зусиль для організації життя.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 загинув під час виконання трудових обов`язків.

Внаслідок його смерті позивачу спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, внаслідок чого позивач була позбавлена моральної підтримки, назавжди втративши турботу та підтримку близької людини, що призвело до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зав`язків.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу заподіяно моральну шкоду і вона має право на її відшкодування.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ця втрата завдає позивачу фізичного болю та душевних страждань.

Як вбачається з матеріалів справи, факт смерті потерпілого ОСОБА_2 від нещасного випадку встановлений Актом №12 про нещасний випадок від 03 вересня 1996 року, що передбачає право членів сім`ї померлого на відшкодування їм моральної шкоди, оскільки внаслідок смерті чоловіка позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона втратила близьку людину, з яким мала намір прожити все останнє життя, звістка про смерть чоловіка призвела до того, що позивач зазнала сильного нервового потрясіння, незважаючи на сплив часу вона постійно перебуває у напруженому психічному стані. Смерть чоловіка змусила Позивача корінним чином змінити своє життя, оскільки на момент загибелі чоловіка вона перебувала у декретній відпустці до досягнення дитиною 3-х річного віку, тобто перебувала на утриманні свого чоловіка. Після його загибелі вона змушена була самостійно заробляти собі на життя, самостійно облаштовувати свій побут, оскільки заробіток загиблого чоловіка був основним джерелом їх сімейного бюджету. Водночас позивач вимушена була самостійно виховувати та утримувати малолітню дитину, що вимагало від неї додаткових зусиль на організацію свого життя.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю працівника на виробництвіколегія суддів не бере до уваги, оскільки ст.440-1 ЦК України в редакції 1963 року передбачено регулювання питання про відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди колегія суддів вважаєбезпідставними, оскільки сама по собі смерть рідної людини є для його рідних невиліковною психологічною травмою.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на позицію Верховного Суду, викладену у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року справа № 210/57/19 (провадження № 61-16622св19), з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові № 213/4098/18 від 29 листопада 2019 року залишаючи без змін касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», зазначив про те, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на роботодавця - ПрАТ «ІнГЗК» обов`язку з відшкодування позивачці, як дочці загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві працівника відповідача, завданої моральної шкоди з підстав, визначених статтею 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 06 червня 2019 року (справа № 212/2904/17) та у Постанові від 15 травня 2019 року (справа № № 212/7779/17).

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд безпідставно поклав відповідальність з відшкодування позивачу моральної шкоди на відповідача, оскільки вини підприємства у настанні з чоловіком позивачки нещасного випадку зі смертельним наслідком немає, адже смерть потерпілого наступила виключно через порушення останнім трудової і виробничої дисципліни у частині невиконання вимог інструкцій з охорони праці та посадових інструкцій, у тому числі перебування в робочий час у стані алкогольного сп`яніння, оскільки зазначені вище обставини не є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, однак вказані враховані судом першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 15 січня 2021 року у справі № 210/2262/19.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою близької людини.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, яка втратила підтримку близької людини, оскільки ця втрата є незворотною втратою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання позивача будуть тривати і надалі, що свідчить про їх безстроковість, вину як потерпілого, який порушив вимоги безпеки при експлуатації транспортних засобів, незадовільна організація робіт, трудової і виробничої дисципліни, викликаної особистими факторами та перебування в стані алкогольного сп`яніння, а також вину підприємства відповідача, який відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законноїсили з дня їїп рийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: