Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 200/20953/15

провадження № 61-11754св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент», на заочне рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року в складі судді Єлісєєвої Т. Ю. та на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року в складі колегії суддів Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору поруки припиненим.

Позов мотивований тим, що 31 травня 2007 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договір поруки № 23/07/02/03 на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 23/07-ФЛ/03 від 31 травня 2007 року.

25 лютого 2009 року в зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитним договором банк направив на адресу боржника та поручителя вимогу про дострокове виконання зобов`язання.

Позивач уважає, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором настав 25 лютого 2009 року, та саме з цієї дати має відраховуватись шестимісячний строк, протягом якого кредитор мав пред`явити вимогу до поручителя.

У зв`язку з тим, що з позовом до поручителя про стягнення заборгованості банк звернувся до суду лише 11 жовтня 2013 року, тобто з пропуском передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку, ОСОБА_1 просила визнати поруку за договором № 23/07/02/03 від 31 травня 2007 року, укладеним між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», припиненою.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 01 вересня 2016 року позов задоволено: визнано поруку за договором від 31 травня 2007 року № 23/07/02/03, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», припиненою з 26 серпня 2009 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 25 лютого 2009 року банк надіслав поручителю вимогу про дострокове повернення суми кредиту, однак протягом шести місяців з дня зміни строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Оскільки з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості банк звернувся лише 11 жовтня 2013 року, суд першої інстанції вважав наявними передбачені частиною четвертою статті 559 ЦК України підстави для припинення поруки.

Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 червня 2016 року заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відхилено, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи й правильно застосував положення частини четвертої статті 559 ЦК України. Установивши, що банк не пред`явив вимогу до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для задоволення позову про припинення поруки.

Аргументи учасників справи

У січні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення та просило їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Зазначає, що суди не врахували наявність рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 січня 2014 року в справі № 200/9825/13 про солідарне стягнення з поручителя та боржника заборгованості за кредитним договором № 23/07-ФЛ/03 від 31 травня 2007 року, яке набрало законної сили.

Посилається також на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині неналежного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2020 року залучено до участі у справі ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 31 травня 2007 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 23/07-ФЛ/03, відповідно до умов якого банк надав позичальнику 97 000 доларів США на строк до 10 травня 2023 року.

31 травня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед банком за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 та банк уклали договір поруки № 23/07/02/03, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором від 31 травня 2007 року № 23/07-ФЛ/03.

У зв`язку з невиконанням боржником умов кредитного договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» направило на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги від 25 лютого 2009 року № 09-014/67 та № 09-014/66 про дострокове повернення кредитних коштів.

11 жовтня 2013 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення боргу з позичальника та поручителя за кредитним договором № 23/07-ФЛ/03 від 31 травня 2007 року.

Позиція Верховного Суду

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зроблено висновок, що «визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з указаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що на момент пред`явлення ОСОБА_1 позову про визнання поруки припиненою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уже ініціював судовий процес про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 23/07-ФЛ/03 від 31 травня 2007 року(цивільна справа № 200/9825/13-ц), не врахували, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, оскільки обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги, підлягали встановленню та доказуванню в межах справи про стягнення з неїзаборгованості як з поручителя за кредитним договором.

Звернення ОСОБА_1 з окремим позовом про припинення поруки після подання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» позову про стягнення з поручителя кредитної заборгованості суперечить принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року в справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19).

За таких обставин наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 узв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що в силу положень частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для їх скасування та ухвалення нового рішення.

У зв`язку з наведеним касаційна скарга підлягає задоволенню, оскаржені рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про припинення поруки.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи задоволення вимог касаційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної та касаційної скарг, у загальному розмірі 1 809,56 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк«Фінанси та Кредит», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент», задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент», про визнання поруки припиненою.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 1 809,56 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Із моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року та ухвалаапеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року втрачають законну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов