ПОСТАНОВА

Іменем України

24 березня 2021 року м. Кропивницький

справа № 387/1011/18

провадження № 22-ц/4809/477/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2020 року у складі судді Кавун Т. В. і

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 борг за договорами позики грошових коштів в розмірі 3 201 332,58 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 02 березня 2018 року між позивачем та відповідачами було укладено договори позики грошових коштів.

За вказаними договорами ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошову позику в іноземній валюті в сумі 35 000 доларів США за першим договором позики та 6 500 євро за другим договором позики, а відповідачі зобов`язались повернути зазначені суми позики 01 листопада 2018 року.

Умовами договорів відповідачі також взяли на себе зобов`язання сплачувати позивачу за користування позикою відсотки в розмірі 48 % річних від суми позики за кожним договором. За домовленістю сторін відсотки сплачуються дванадцяти частинами в розмірі 4 % від суми позики за кожним договором, кожного календарного місяця року, але не пізніше 03 числа місяця за першим договором позики та 20 числа кожного місяця за другим договором позики.

За прострочення сплати відсотків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язались сплачувати на користь ОСОБА_1 за кожний день прострочення відсоткового платежу починаючи з 04 числа та 21 числа кожного календарного місяця штрафну санкцію в розмірі еквівалентному 33 доларам США за першим договором позики та 10 євро за другим договором позики.

Позивач та відповідачі при укладенні даних договорів позики діяли в інтересах своєї сім`ї та за погодженням з іншим з подружжя.

На виконання вимог, вказаних договорі позики, позивач 02 березня 2018 року передав відповідачам кошти грошової позики в розмірі 35 000 доларів США та 6 500 євро.

З моменту укладення договорів позики і до дня складання позовної заяви відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання, щодо сплати відсотків за користування позикою, сплати пені за прострочення виконання умов договору, а також станом на 04.12.2018 не повернули ОСОБА_1 суму позики за укладеними договорами, чим істотно порушують майнові інтереси позивача.

На неодноразові усні звернення ОСОБА_1 щодо сплати ними відсотків, штрафних санкцій відповідачі не реагують, в результаті чого виникла грошова заборгованість перед позивачем, яка станом на 22.04.2020 складає:

-за першим договором позики 95 776 доларів США (35 000 доларів США сума позики, 36 026 доларів США відсотки за користування позикою, 24 750 штрафна санкція), що відповідно до курсу валют НБУ станом на 22.04.2020 становить в еквіваленті 2 592 656,32 грн;

-за другим договором позики 20 689,2 євро (6 500 євро сума позики, 6 689,2 євро відсотки за користування позикою, 7 500 євро сума штрафних санкцій), що відповідно до курсу валют НБУ станом на 22.04.2020 становить в еквіваленті 608 676,26 грн.

У зв`язку з порушенням відповідачами взятих на себе зобов`язань за вказаними договорами, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню загальна сума заборгованості в розмірі 3 201 332,58 грн.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2020 року позов задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 борг за договорами позики від 02.03.2018 грошових коштів у сумі 3 201 332,58 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 8 810 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що за умовами договорів позики, укладених між сторонами, відповідачі зобов`язались сплатити за користування позикою відсотки та за прострочення відсоткового платежу штрафи, проте відповідачі до даного часу не виконали взяті на себе зобов`язання, не надали суду доказів, які б спростовували докази позивача стосовно надання ним у позику коштів.

Суд першої інстанції погодився з розрахунком позивача, щодо розміру заборгованості за договорами позики від 02.03.2018 і прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2020 року та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 особисто основний борг за договорами позики грошових коштів 02.03.2018 у розмірі, еквівалентному у національній валюті України гривні станом на 22.04.2020 отриманим ОСОБА_2 від позивача 35 000 доларів США та 6 500 євро відповідно та відмовити в задоволенні решти вимог, у тому числі відмовити у задоволенні вимог до ОСОБА_3 повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального законодавства та неправильно застосовано норми матеріального права всупереч висновкам, щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, що призвело у сукупності до неповного та неправильного з`ясування обставин, що мають значення для справи, до невідповідності висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи та, як наслідок, до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема судом першої інстанції не було враховано доводи відповідача, щодо відсутності солідарного обов`язку перед позивачем у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та відсутності будь-якої відповідальності по договорах позики у відповідачки ОСОБА_3 , адже зазначені у договорах та розписках кошти відповідачка ОСОБА_3 від позивача не отримувала, а розмір її неіснуючої субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ОСОБА_3 у договорах позики не визначений, про солідарні зобов`язання та відповідальність у договорах та розписках навіть не згадується.

Суд першої інстанції, встановивши існування у відповідачів субсидіарного обов`язку визнав обох субсидіарних боржників основними боржниками, що суперечить змісту субсидіарного обов`язку, безпідставно стягнув солідарно борг та притягнув до солідарної відповідальності.

Крім того, суд першої інстанції не з`ясував обставини дотримання позивачем вимог законодавства, щодо пред`явлення вимоги до основного боржника перед пред`явленням вимоги до особи, яка несе субсидіарну відповідальність та не надав правової оцінки незаконному пред`явленню вимоги позивачем у повному обсязі до ОСОБА_3 , як особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Також, ОСОБА_2 не погоджується з розрахунком процентів, оскільки позивачем не враховано, що укладеними договорами проценти за користування кредитом встановлені не просто у процентах від суми позики, а у процентах річних від суми позики.

Позивач нараховував суми процентів поза встановленими договорами строками користування позиками та заявлена до стягнення сума включає в себе такі незаконно нараховані проценти.

ОСОБА_2 також не погоджується з розрахунком штрафних санкцій, оскільки позивач нараховував штрафні санкції за несплату процентів поза встановленими договорами строками користування позиками.

Загалом, суми процентів та штрафних санкцій нараховані позивачем у порушення принципів добросовісності, розумності та справедливості, а тому незаконно, оскільки вони разом більше ніж у два рази перевищують розмір самого зобов`язання.

Стягнені у заявлених розмірах відсотки та неустойка (штраф) мають для позивача не компенсаторний характер, а є способом отримання доходів, не співмірних із розміром прострочених зобов`язань.

Суд першої інстанції залишив поза увагою та без правової оцінки доводи ОСОБА_2 про необхідність після правильного обрахунку стягуваних штрафних санкцій зменшити їх розмір.

ОСОБА_2 у відзиві на позов було заявлено вимогу про застосування позовної давності, на що суд першої інстанції не звернув уваги, адже згідно з розрахунком, штрафні санкції застосовані поза межами річного строку з дати виконання зобов`язань, більше того пропущено річний строк навіть з дати виконання останнього із зобов`язань.

Відповідач визнає правомірність вимог та рішення суду першої інстанції у частині стягнення з нього особисто коштів в сумах, еквівалентних у національній валюті, отриманими ним від позивача 35 000 доларів США та 6 500 євро.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Марченко Ю. А. підтримав доводи апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без її участі

Відповідно до положень ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Повністю зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.03.2018 було укладено договір позики між ОСОБА_1 , як позикодавцем, з одного боку, та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як позичальниками, з іншого боку.

Відповідно до умов даного договору позикодавець передав позичальникові грошову позику в іноземній валюті в сумі 35 000 доларів США, а позичальники зобов`язуються повернути зазначену суму позики до 01 листопада 2018 року, в доларах США або в гривнях України за курсом обміну на 01.11.2018.

Відповідно до п.2.3 умов договору позики, за користування позикою позичальники сплачують позикодавцю відсотки в розмірі 48 % річних від суми позики.

За домовленістю сторін відсотки сплачуються дванадцяти частинами в розмірі кожної частини - 4 % від суми позики, кожного календарного місяця року, але не пізніше 03 числа кожного місяця.

За прострочення сплати відсотків позичальники сплачують на користь позикодавця за кожний день прострочення відсоткового платежу починаючи з 04 числа кожного календарного місяця, штрафну санкцію в розмірі еквівалентному 33 доларами США.

Крім того, 02.03.2018 було укладено договір позики між ОСОБА_1 , як позикодавцем, з одного боку, та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як позичальниками, з іншого боку.

Відповідно до даного договору ОСОБА_1 передає позичальникові грошову позику в іноземній валюті в сумі 6 500 євро, а позичальники зобов`язуються повернути зазначену суму позики 01 листопада 2018 року, в євро або в гривнях України за курсом обміну станом на 01.11.2018.

Згідно п. 2.3. умов даного договору, за користування позикою позичальники сплачують позикодавцю відсотки в розмірі 48 % річних від суми позики.

За домовленістю сторін відсотки сплачуються дванадцяти частинами в розмірі кожної частини - 4 % від суми позики, кожного календарного місяця року, але не пізніше 20 числа кожного місяця.

За прострочення сплати відсотків позичальники сплачують на користь позикодавця за кожний день прострочення відсоткового платежу починаючи з 21 числа кожного календарного місяця, штрафну санкцію в розмірі еквівалентному 10 євро.

Відповідно до розписок від 02 березня 2018 року, субсидіарні позичальники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали, на підтвердження істотних умов договорів позики від 02.03.2018, від позикодавця ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті у сумі 6500 євро та грошові кошти в іноземній валюті в сумі 35 000 доларів США. Зобов`язалися повернути позикодавцеві грошові кошти 01 листопада 2018 року, сплатити відсотки за користування позикою на умовах визначених п. 2.3 розділу 2 договору позики від 02.03.2018

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами договорів позики, укладених між сторонами, відповідачі зобов`язались сплатити за користування позикою відсотки та штрафні санкції за прострочення відсоткового платежу та погодився з розрахунком позивача, щодо розміру заборгованості за договорами.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 525-526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується, що 02 березня 2018 року ОСОБА_1 (позикодавець) з одного боку та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позичальники) з іншого, уклали договір позики (далі Договір 1), за яким позикодавець передає позичальникові грошову позику в іноземній валюті в сумі 35 000 доларів США, а позичальники зобов`язуються повернути зазначену суму позики 01 листопада 2018 року, в доларах США або в гривнях України за курсом обміну станом на 01 листопада 2018 року.

Відповідно до пункту 2.3. Договору 1, за користування позикою, позичальники сплачують позикодавцю відсотки в розмірі 48 % від суми позики.

За домовленістю сторін відсотки сплачуються дванадцяти частинами в розмірі кожної частини 4 % від суми позики, кожного календарного місяця, але не пізніше 03 числа кожного місяця. За прострочення сплати відсотків позичальники сплачують на користь позикодавця за кожний день прострочення відсоткового платежу починаючи з 04 числа кожного календарного місяця, штрафну санкцію в розмірі еквівалентному 33 доларам США (том 1 а. с. 7-8).

Розпискою від 02 березня 2018 року підтверджується, що позичальники отримали від ОСОБА_1 суму в розмірі 35 000 доларів США (том 1, а. с. 8 на звороті).

Крім того, 02 березня 2018 року ОСОБА_1 (позикодавець) з одного боку, та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позичальники) з іншого, уклали договір позики (далі Договір 2), за яким позикодавець передає позичальникові грошову позику в іноземній валюті в сумі 6 500 євро, а позичальники зобов`язуються повернути зазначену суму позики 01 листопада 2018 року, в євро або в гривнях України за курсом обміну станом на 01 листопада 2018 року.

Відповідно до пункту 2.3. Договору 2, за користування позикою, позичальники сплачують позикодавцю відсотки в розмірі 48 % від суми позики.

За домовленістю сторін відсотки сплачуються дванадцяти частинами в розмірі кожної частини 4 % від суми позики, кожного календарного місяця, але не пізніше 20 числа кожного місяця.

За прострочення сплати відсотків позичальники сплачують на користь позикодавця за кожний день прострочення відсоткового платежу починаючи з 21 числа кожного календарного місяця, штрафну санкцію в розмірі еквівалентному 10 євро (том 1 а. с. 9-10).

Розпискою від 02 березня 2018 року підтверджується, що позичальники отримали від ОСОБА_1 суму в розмірі 6 500 євро (том 1, а. с. 10 на звороті).

Відтак, у межах строку до 01 листопада 2018 року за Договором 1 та Договором 2 відповідачі мали, зокрема, повернути позивачеві позику і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами в розмірі 4 % до 03 числа кожного місяця за першим договором та до 21 числа кожного місяця за другим договором.

З огляду на вказане суд приходить до висновку про те, що позивач не мав право нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою та штрафні санкції після 01 листопада 2018 року.

Такі правові висновки, що не були враховані судом першої інстанції під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та штрафних санкцій, однак таких вимог ОСОБА_1 не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та штрафних санкцій, нарахованих після закінчення строку дії договору, є необґрунтованими, а тому судом першої інстанції безпідставно задоволено вимоги у вказаній частині.

Виходячи з наведеного рішення суду першої інстанції необхідно змінити.

Оскільки відповідачі за Договором 1 суму позики позивачу не повернули тому солідарному стягненню підлягає сума позики в розмірі 35 000 доларів США, що еквівалентно 947 450 грн, за курсом НБУ станом на 22.04.2020 (27,07), а також відсотки за користуванням позикою та штрафні санкції, нараховані в межах строку договору, які вираховуються наступним чином.

З урахуванням пункту 2.3. Договору 1, відсотки за користування позикою в межах строку договору становлять: 35 000 доларів США*4 %*8 місяців=11 200 доларів США, що еквівалентно 303 184 грн, за курсом НБУ станом на 22.04.2020 (27,07).

Оскільки, за умовами Договору 1 штрафні санкції сплачуються за кожний день прострочення відсоткового платежу починаючи з 04 числа кожного календарного місяця, кількість днів прострочення в межах строку дії договору становить 242 дні, а сума штрафних санкцій становить: 33 долара США* 242 дні=7 986 доларів США, що еквівалентно 216 181,02 грн,за курсом НБУ станом на 22.04.2020 (27,07).

Також, оскільки, відповідачами за Договором 2 сума позики позивачу не повернута, солідарному стягненню підлягає сума позики в розмірі 6 500 євро, що еквівалентно 191 230 грн, за курсом НБУ станом на 22.04.2020 (29,42), а також відсотки за користуванням позикою та штрафні санкції, нараховані в межах строку договору, які вираховуються наступним чином.

З урахуванням пункту 2.3. Договору 2, відсотки за користування позикою в межах строку договору становлять: 6 500 євро*4 %*8 місяців=2 080 євро, що еквівалентно 61 193,6 грн, за курсом НБУ станом на 22.04.2020 (29,42).

Оскільки, за умовами Договору 2 штрафні санкції сплачуються за кожний день прострочення відсоткового платежу починаючи з 21 числа кожного календарного місяця, кількість днів прострочення в межах строку дії договору становить 225 днів, а сума штрафних санкцій становить: 10 євро* 225 днів=2 250 євро, що еквівалентно 66 195 грн, за курсом НБУ станом на 22.04.2020 (29,42).

Враховуючи викладене, солідарному стягненню з відповідачів солідарно за двома договорами позики від 02.03.2018 разом підлягає сума заборгованості в розмірі 1 785 433 грн 62 коп, з яких 1 138 680 грн сума позики, 364 377 грн 60 коп відсотки за користування коштами та 282 376 грн 02 коп штрафні санкції.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги, на заявлені вимоги ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, адже штрафні санкції застосовані поза межами річного строку з дати виконання зобов`язань, з огляду на таке.

За змістом пункту першого частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З урахуванням того, що позивач звернувся до суду в листопаді 2018 року, а договори позики між сторонами були укладені 02.03.2018 строком до 01.11.2018, та враховуючи, що стягненню підлягають штрафи в межах строку дії договору, позовна давність, передбачена пунктом першим частини другої статті 258 ЦК України не сплинула.

Безпідставними є доводи відповідача про те, суд першої інстанції, встановивши існування у відповідачів субсидіарного обов`язку визнав обох субсидіарних боржників основними боржниками, що суперечить змісту субсидіарного обов`язку, безпідставно стягнув солідарно борг та притягнув до солідарної відповідальності, з огляду на таке.

Відповідно до статті 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника.

Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Кредитор не може вимагати задоволення своєї вимоги від особи, яка несе субсидіарну відповідальність, якщо ця вимога може бути задоволена шляхом зарахування зустрічної вимоги до основного боржника.

Особа, яка несе субсидіарну відповідальність, повинна до задоволення вимоги, пред`явленої їй кредитором, повідомити про це основного боржника, а у разі пред`явлення позову, - подати клопотання про залучення основного боржника до участі у справі.

У разі недотримання цих вимог особою, яка несе субсидіарну відповідальність, основний боржник має право висунути проти регресної вимоги особи, яка несе субсидіарну відповідальність, заперечення, які він мав проти кредитора.

Суд приходить до висновку, що з аналізу положень договорів позики, укладених між сторонами, не можливо встановити хто з відповідачів є основним божником, а хто субсидіарним, а оскільки за умовами договорів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , отримавши кошти в інтересах своєї сім`ї, зобов`язались повернути позивачу суми позик, відсотки за користування коштами, а в разі прострочення сплати процентів штрафи, заборгованість підлягає стягненню солідарно.

З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі не виконали зобов`язання, передбачені договорами від 02.03.2018, проте помилкового стягнув проценти за користування коштами та штрафи, нараховані поза межами строку дії договорів, рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1ст.376 ЦПК України є підставами для зміни рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив 8 810 грн судового збору, тому, пропорційно до задоволених вимог (55,77%) на його користь з відповідачів підлягає стягненню по 2 456,67 грн судового збору, з кожного.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 13 215 грн судового збору, тому, пропорційно до задоволених вимог (44,23%) на його користь з позивача підлягає стягненню 5 844,99 грн судового збору.

Остаточно, в порядку розподілу судових витрат, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 456,67 грн судового збору, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , шляхом проведення взаємозаліку, підлягає стягненню 3 388,32 (5 844,99-2 456,67) грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2020 року змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 1 785 433 (один мільйон сімсот вісімдесят п`ять тисяч чотириста тридцять три) грн 62 коп заборгованості за договорами позики від 02.03.2018, з яких 1 138 680 грн сума позики, 364 377 грн 60 коп відсотки за користування коштами та 282 376 грн 02 коп штрафні санкції.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 2 456 (дві тисячі чотириста п`ятдесят шість) грн 67 коп судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 388 (три тисячі триста вісімдесят вісім) грн 32 коп судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01.04.2021.

оловуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко