Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 452/3947/13-ц

провадження № 61-44239св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року у складі судді Карнасевич Г. І. та постанову апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», банк) про припинення правовідносин поруки та договору поруки.

Позов мотивований тим, що 31 липня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту №0. В забезпечення виконання кредитного договору ОСОБА_1 укладений договір поруки № 130804, відповідно до якого вона зобов`язувалась перед АКІБ «Укрсиббанк» за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед Банком, що виникли з договору споживчого кредиту. 31 липня 2007 року укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 про зміну умов кредитного договору щодо доповнення основного договору Додатками № 2 та № 3. Додатком № 2 є «графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Додатком № 3 є «Тарифи Банку». Даною додатковою угодою розширено перелік підстав та встановлені нові розміри збільшених порівняно з кредитним договором відсоткових ставок. 25 березня 2009 року між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №130804 від 31 липня 2007 року, в якій зазначено що поручитель надає згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором, а саме графіку погашення кредиту.

Посилалась на те, що вона як поручитель не давала згоди на укладення вказаних додаткових угод, які збільшили обсяг її відповідальності як поручителя, просить визнати припиненими правовідносини поруки та договору поруки № 153076 від 31 липня 2007 року.

Короткий зміст судових рішень

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року, в позові ОСОБА_1 до АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання припиненими правовідносин поруки та договору поруки № 153076 від 31 липня 2007 року відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що порядок нарахування відсотків погоджений сторонами в день підписання кредитного договору в Додатковій угоді №1 від 31 липня 2007 року, укладеній відповідно до договору про надання споживчого кредиту, про що було доведено до відома Позичальника ОСОБА_2 і Поручителя ОСОБА_1 . У зв`язку з порушенням кредитної дисципліни (несплата платежів) Банк застосував подвійну процентну ставку, яка складає 27%, відтак Поручитель зобов`язався відповідати за виконання Позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором №0 перед кредитором як існуючих, так і тих, що виникнуть у майбутньому, що спростовує твердження позивача про нарахування відсотків в односторонньому порядку. Позивачу як Поручителю 08 лютого 2010 року направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, яку остання отримала 12 лютого 2010 року. Оскільки кредит надавався на споживчі цілі, дострокові внески або повернення кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Оскільки вимогу Позивач отримала 12 лютого 2010 року, тільки з 13 квітня 2010 року Відповідач отримав право на дострокове повернення кредиту, а відтак з цього дня слід відраховувати 6-ти місячний термін для подання позовної заяви до поручителя. Останнім днем подання позовної заяви до поручителя ОСОБА_1 є 13 жовтня 2010 року. Даний факт сторонами визнається і не оспорюється. Оскільки позов до Поручителя пред`явлений 12 жовтня 2010 року, то безпідставним є посилання позивача на недотримання такого строку.

Крім того, позов пред`явлено до суду 10 грудня 2013 року. Про порушення свого права позивач повинна була дізнатися 30 листопада 2009 року, з моменту підписання Додаткової угоди, тобто з даним позовом вона звернулась з пропуском передбаченого законом трирічного строку.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року скасовано ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року та передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення мотивоване тим, що апеляційний суд в порушення статей 212-214, 303 ЦПК України факт збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди не перевірив, дійшов помилкового висновку про пропуск позовної давності, оскільки згідно із статтею 559 ЦК України порука припиняється автоматично (за наявності умов), а при наявності спору припиненим визнається не порука, а договір поруки, що відповідає визначеним статтею 16 ЦК України способом судового захисту.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що додатковими угодами фактично не було змінено зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого не збільшився обсяг його відповідальності.16 листопада 2009 року банком надіслано вимогу до боржників щодо дострокового повернення кредиту, проте 30 листопада 2009 року додатковою угодою, позичальник зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 31 липня 2019 року. ОСОБА_1 погодилась на зміну зобов`язання, про що свідчить додаткова угода до договору поруки від 30 листопада 2009 року. 08 лютого 2010 року банком направлено вимогу про дострокове стягнення кредиту позивачу як поручителю, яку вона отримала 12 лютого 2010 року, тобто, з 13 квітня 2010 року банк отримав право на дострокове повернення кредиту, а відтак з цього дня слід відраховувати 6-ти місячний термін для подання позовної заяви до поручителя. Останнім днем подання позовної заяви до поручителя ОСОБА_1 було 13 жовтня 2010 року. Оскільки позов до поручителя пред`явлений 12 жовтня 2010 року, то безпідставним є посилання позивача на недотримання такого строку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди неправильно здійснили оцінку вимоги банку № 137-010/0637 від 08 лютого 2010 року. Суди не дослідили характер змін, які були внесені до кредитного договору.

Позиція інших учасників справи

У лютому 2019 року АТ «УкрСиббанк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи та змістом оспорюваного договору поруки та додаткових угод до нього.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 452/3947/13-ц з суду першої інстанції.

У січні 2019 року справа № 452/3947/13-ц надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

14 квітня 2020 року справа передана судді-доповідачу Дундар І. О.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2020 року касаційне провадження у справі № 452/3947/13-ц зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 522/1528/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2021 року касаційне провадження поновлено.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 31 липня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

В забезпечення виконання кредитного договору №0 позивач ОСОБА_1 укладено договір поруки № 130804, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язувалась перед АКІБ «Укрсиббанк» за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед Банком, що виникли з договору споживчого кредиту.

31 липня 2007 року укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 про зміну умов кредитного договору щодо доповнення основного договору Додатками № 2 та № 3. Додатком № 2 є «графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Додатком № 3 є «Тарифи Банку».

Даною додатковою угодою розширено перелік підстав та встановлені нові розміри збільшених порівняно з кредитним договором відсоткових ставок.

25 березня 2009 року між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №130804 від 31 липня 2007 року, в якій зазначено що поручитель надає згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором, а саме графіку погашення кредиту. Вказаною додатковою угодою доповнено договір пунктом наступного змісту: «Сторони ознайомлені з усіма умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором та/або договорами. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов`язань, що забезпечуються відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання. Сторони підтверджують, що згідно цього Договору забезпечуються також і розмір зобов`язання, строк і порядок їх виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаних договорів, що обумовлюють основне зобов`язання».

Додатковою угодою №2 до договору поруки №130804 від 31 липня 2007 року, укладеною 30 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» , ОСОБА_1 надала свою згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором, а саме графік погашення кредиту, кінцевий термін виконання основного зобов`язання 31 липня 2019 року, якщо інший термін не буде встановлено згідно умов кредитного договору. Відповідно до пункту 4 даної додаткової угоди інші умови договору та додаткових угод до нього, які не суперечать цій додатковій угоді залишаються без змін і сторони підтверджують свої зобов`язання за ними.

Заочним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2011 року у справі № 2-112/2011 позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а також у межах вартості заставного майна з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором -43 209 доларів США 55 центів, що згідно курсу НБУ становить 341 783 грн. 22 коп., пеню та штрафні санкції -2 918 грн 79 коп. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а також у межах вартості заставного майна з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ «УкрСиббанк»-1 700 грн. 00 коп. судового збору та 120 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Позов ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором було пред`явлено до Самбірського міськрайонного суду Львівської області в 2011 році; рішення у даній справі ухвалено 28 березня 2011 року (справа № 2-112/2011). Позов ОСОБА_1 до АКБ «УкрСиббанк» про припинення правовідносин поруки було пред`явлено до Самбірського міськрайонного суду Львівської області у грудні 2013 року, рішення у даній справі ухвалено 26 червня 2015 року (справа № 452/3947/13-ц). Таким чином, судове рішення у справі № 452/3947/13-ц ухвалено після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 2-112/2011.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 559 ЦК України (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що

«закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначено, що

«визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що

«необхідною умовою задоволення позову є наявність спору. Зокрема, у справі про визнання поруки припиненою позивач має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим»

Враховуючи те, що рішення суду в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості набрало законної сили, підстав для задоволення позовних вимог не має.

Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, однак помилилися щодо мотивів такої відмови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене вище колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилилися щодо мотивів такої відмови. А тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, виклавши мотивувальну частину оскаржених судових рішень в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов