ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2408/21 Справа № 212/7580/20 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач- Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року, ухваленого суддею Чорним І.Я. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" про стягнення моральної шкоди, в зв`язку з нещасним випадком.

В обґрунтування позову зазначила, що, перебувала в трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Криворізький залізорудний комбінат» з 24.06.2005 року по 14.08.2014 року за професією комірника.

02.07.2010 року згідно з нарядом, виданим начальником депо - 2 ОСОБА_2 о 8 год. 00 хв. вона приступила до роботи по заправленню дизельним пальним тепловозів та залізничного крана КДЕ-253 №938. О 9 год. 45 хв. почала заправляти кран, який знаходився на залізничній колії №24 маневрового району депо-2. Виконуючи наряд, вирішила піднятися на кран, щоб дізнатись рівень залишку дизельного пального в паливному баку крана. Наблизившись до залізничного крана почала підійматись по підйомним сходинам крана до кабіни. Піднявшись на другу сходинку та тримаючись лівою рукою за поручень, щоб підтягнутись та стати на третю сходинку, правою рукою схопилась за ущільнювальну резину пройму дверей кабіни грана, вважаючи що це ремінь. Коли відпустила ліву руку, частина ущільнювальної резини відірвалася, в результаті чого вона впала з метрової висоти, травмуючи при цьому ліву руку. У зв`язку з нещасним випадком позивачу встановлено діагноз - закритий злам лівої променевої кістки в нижній третині шиловидного відростка ліктьової кістки зі зміщенням уламків.

Внаслідок зазначеного нещасного випадку позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 20%, що підтверджується довідкою МСЕК.

У зв`язку з вказаним нещасним випадком назавжди порушено нормальний спосіб життя позивача, в неї часто болить ліва рука, так як були зламані кістки з зміщеними уламками, також спостерігається виражене порушення статико-дінамічної функції лівого суглоба на руці.

Виходячи із глибини, характеру та тривалості душевних страждань, позивач оцінила завдану шкоду у розмірі 150 000 гривень, яку просила стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 пору позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду, в зв`язку з ушкодженням здоров`я в розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень, без утримання податку з доходів з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 гривень.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права ставить питання про зміну судового рішення в частині збільшення розміру маральної шкоди до заявлених у позові вимог.

Позивач вважає, що суд не взяв до уваги діагноз, отриманої нею травми, вказує, що в результаті нещасного випадку на виробництві вона дуже травмувала руку у зв`язку з чим тривалий час знаходилась в лікарнях. Зазначила, що Актом розслідування нещасного випадку встановлено винних осіб, а саме начальника депо-2 ОСОБА_3 та машиніста дорожньо - будівельних машин ОСОБА_4 , вважає, що судом не взято до уваги той факт, що первинно і безстроково їй було встановлено 20% втрати професійної працездатності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а рішення суду першої інстанції без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 24 червня 2005 року по 14 серпня 2014 року перебувала в трудових відносинах з ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат", 14 серпня 2014 року звільнена за ст. 38 КЗпП України, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки.

В період роботи на ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат" 02 липня 2010 року з позивачем стався нещасний випадок.

Відповідно до акту про нещасний випадок від 06 липня 2010 року, складеного комісією з розслідування нещасного випадку на виробництві, в п.6 викладено обставини за яких стався нещасний випадок, а саме - 02.07.2010 року комірник дільниці забезпечення виробництва ОСОБА_1 в зміну з 8-00 до 17-00 згідно письмового наряду, виданого начальником депо-2 ОСОБА_2 , о 8-00 годині приступила до роботи по заправленню дизельним пальним тепловозів та залізничного крана КДЕ-253 № 938. Приблизно о 9 год. 45хв. вона почала заправлення дизельним пальним залізничного крана КДЕ-253 № 938, який знаходився на залізничній колії № 24 маневрового району депо-2. ОСОБА_1 виконуючи виданий наряд вирішила піднятися на кран щоб дізнатись рівень залишку дизельного пального в паливному баку крана. Начальник депо-2 ОСОБА_2 не контролював виконання наряду комірника ОСОБА_1 .. Наблизившись до залізничного крану комірник ОСОБА_1 почала підійматись по підйомним сходинам крана до кабіни. Піднявшись на другу сходинку та тримаючись лівою рукою за поручень ОСОБА_1 , щоб підтягнутись та стати на третю сходинку, правою рукою схопилась за ущільнувальну резину пройому дверей кабіни крана, вважаючи що це ремінь. В той момент, коли вона відпустила лівою рукою поручень, частина ущільнувальної резини відірвалася і ОСОБА_1 впала з висоти на землю при цьому травмувала ліву руку. Начальник депо-2 ОСОБА_2 і машиніст залізнично-будівельних машин ОСОБА_4 допомогли ОСОБА_1 піднятися та надали їй першу допомогу. Машиною швидкої допомоги ОСОБА_1 була доставлена у відділення КЗ «Міська лікарня № 5».

Відповідно до п.9 акту вказано діагноз ушкодження здоров`я потерпілої: закритий злам лівої променевої кістки в нижній третині шиловидного відростка ліктьової кістки зі зміщенням уламків.

Відповідно до п.10 акту встановлено осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, а саме - начальник депо-2 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

Відповідно до висновку комісії з проведення розслідування нещасного випадку, що стався 02 липня 2010 року на Публічному акціонерному товаристві «Криворізький залізорудний комбінат», з комірником залізничного цеху рухомого складу депо - 2 Управління залізничного транспорту ПАТ "Кривбасзалізрудком" ОСОБА_1 , визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом проведення розслідування нещасного випадку від 06 липня 2010 року.

Згідно Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 16 листопада 2010 року серія 10 ААА № 003243 позивачу первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності, безстроково.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки трудове каліцтво отримано позивачем під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав покладення обов`язку відшкодувати позивачу шкоду, завдану ушкодженням здоров`я на ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру стягнутої судом моральної шкоди, з огляду на таке.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин , виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (не майнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності.

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно частині 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування нещасного випадку, комісія встановила порушення закону, що призвели до травмування позивача, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови праці.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що трудове каліцтво позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили.

З оскаржуваного рішення вбачається, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції взяв до уваги конкретні обставини справи, тяжкість наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотність таких наслідків, розмір втрати працездатності, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежена в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках та, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 20%, визначив позивачу компенсацію моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги, що внаслідок трудового каліцтва, позивач втратила 20% професійної працездатності, які були їй встановлені первинно і безстроково, що свідчить про неможливість поліпшення стану здоров`я в майбутньому, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити цей розмір зі 40 000 грн. до 60 000 грн.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачу моральної шкоди буде 60 000 грн.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 1261,20 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (840,80 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 рокув частині розміру моральної шкоди, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»на користь ОСОБА_1 з 40 000 (сорока тисяч) грн. до 60 000 (шістдесяти тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» за подання позивачем апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 1261,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: