Справа № 629/2563/18
Номер провадження 2/629/14/21
18.03.2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Кремінь М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Лозова Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення порушеного права, -
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поновлення порушеного права та відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0660 га по АДРЕСА_1 , яка передана у її власність на підставі рішення Лозівської міської ради від 24.10.2012 року № 733. Без її дозволу сусідка ОСОБА_2 , відповідач по справі, перенесла межу між їхніми земельними ділянками вглиб її території. За результатами її звернень виконавчий комітет Лозівської міської ради створив комісію з розгляду питання відновлення межі. Комісія 01.11.2017 року обстежила обидві земельні ділянки та склала відповідний Акт, згідно якого встановлено, що металевий межовий паркан довжиною 10,64 м. між їхніми земельними ділянками зміщено на 0,83 м. в бік належної їй земельної ділянки і її хвіртка тепер знаходиться на території відповідача. Натомість ОСОБА_2 на місці знаходження дюбелю вклала тротуарну плитку, зробила хвіртку і таким чином позбавила її можливості користуватися даною земельною ділянкою, порушуючи при цьому її право власності на землю. 22.09.2017 року ТОВ « Геосвіт» склали Акт виносу меж її земельної ділянки в натурі, вказали поворотні точки між земельними ділянками на місцевості та закріпили їх: точка 1 - будівельним дюбелем, точки 2,3,4,5 - існуючий паркан, в присутності її та ОСОБА_2 , але відповідач відмовилась повернути межу на старе місце. В зв`язку з чим вона зверталась до поліції, оскільки відповідач самовільно захватила частину її земельної ділянки і встановила огорожу, зменшивши тим самим розмір її земельної ділянки на 0,83 м. Вона намагалась вирішити це питання мирним шляхом, але переговори не далі ніяких результатів. Вважає, що межі земельних ділянок та їх площа повинні відповідати Державним актам, тому просить поновити її порушене право користування земельною ділянкою, розташованою в АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідача по справі ОСОБА_2 відновити минулу межу та перенести її на 0,83 м. по ширині на довжині 10,64 м. вглиб земельної ділянки ОСОБА_2 , розташованої в АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача по справі на її користь сплачені нею витрати, пов`язані зі звернення до суду в сумі 2341 грн. 90 коп.
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 серпня 2018 року було відкрито провадження у справі, позовна заява прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження.
09 листопада 2018 року відповідач надала суду відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначила, що строк позовної давності для звернення до суду позивачем пропущений, оскільки металева огорожа збудована в жовтні 2012 року. Вважає, що ОСОБА_1 незаконно отримала державний акт на земельну ділянку. Зазначила, що позивач підробила її підпис в акті визначення та узгодження меж землекористування, сфальшувала документ, на підставі якого провела приватизацію. Остання не погодила з нею межі земельної ділянки, як з суміжним власником земельної ділянки. Вважає, що порушено порядок надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки. Також вказала, що акт виносу меж земельної ділянки від 22.09.2017 року, складений ТОВ «Геосвіт», не може бути взятий до уваги, оскільки складений з порушенням Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, а саме в акті вказана ліцензія, хоча повинен бути вказаний кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника на двох осіб, не вказано свідоцтво про підвищення кваліфікації ОСОБА_3 , відсутні підписи суміжних землевласників (землекористувачів), відсутня печатка сертифікованого інженера-землевпорядника.
В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В судове засідання відповідач та її представник не з`явилися, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, просив залишити позовну заяву без задоволення, оскільки вважає її необґрунтованою.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідач ОСОБА_2 має у власності земельну ділянку площею 0,0923 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі рішення Лозівської міської ради Харківської області від 27 квітня 1999 року №261.
З листа виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 16.11.2017 року за №Т-1154 вбачається факт звернення 19.10.2017 року ОСОБА_1 до виконавчого комітету щодо обстеження земельної ділянки з метою виявлення порушення і самовільного перенесення межі між домоволодіннями по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 .
Розглянувши вказане звернення, на виконання розпорядження міського голови від 30.10.2017 року №356 «Про створення комісії» комісія у складі: секретаря міської ради, голови комісії Коби С.О., начальника відділу містобудування, архітектури та земельних відносин міської ради, головного архітектора ОСОБА_4 , депутата міської ради (за згодою) ОСОБА_5 , начальника Управління Держгеокадастру у м.Лозовій та Лозівському районі Харківської області Мироненко О.О., начальника юридичного відділу апарату виконавчого комітету міської ради Степанової О.С. провела обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 .
Зі змісту акту обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 від 01 листопада 2017 року вбачається, що на час обстеження поворотні точки 2,3,4,5 меж земельної ділянки на місцевості закріплені існуючим парканом, точка 1 (будівельний дюбель) відсутній, але ОСОБА_1 вказано місце його розташування. На місці дюбеля покладено тротуарну плитку. За словами ОСОБА_1 , власниця домоволодіння № НОМЕР_1 ОСОБА_2 не дозволила руйнувати плитку. Між точками 2,3,4 - залізобетонний збірний паркан та шифер, претензій до встановлення якого ОСОБА_1 не має. Між умовною точкою 1 та точкою 2 встановлено металевий паркан довжиною 10,64 м, який зміщено в бік земельної ділянки ОСОБА_1 на 0,83 м. Запрошена до роботи комісії ОСОБА_2 зазначила, що користується існуючим проходом протягом всього свого життя та змушена була встановити паркан через постійне засмічення (опале листя, бур`яни, сніг, зсуви землі тощо) з боку земельної ділянки № НОМЕР_2 . Також відмітила, що у разі перенесення паркану на 0,83 м в свій бік їй залишиться дуже вузький прохід, що призведе до певних незручностей. Крім того, зазначила, що провина її в тому, що під час приватизації у 1999 році вона не загострила своєї уваги саме на цей вузький прохід до домоволодіння. На питання чи є принциповим перенесення паркану на 0,83 м. ОСОБА_1 зазначила, що буде ставити з боку земельної ділянки № НОМЕР_1 машину. При цьому, з іншого боку (від земельної ділянки № НОМЕР_3 )існують хвіртка та ворота, де заїжджає та на час обстеження була розміщена машина. Комісією було зазначено, що розташування машини з боку земельної ділянки № НОМЕР_1 не є доречним через малу відстань від вікон будинку АДРЕСА_4 . За результатом обстеження комісією викладено наступний висновок: запропоновано учасникам спору врегулювати питання мирним шляхом, домовленістю та рекомендовано ОСОБА_1 на земельну ділянку розміром 10,64 м*0,83 м *8,83 кв.м встановити сервітут для проходу до домоволодіння по АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 перенести паркан на встановлену відстань відповідно до існуючих державних актів та акта виносу меж в натурі, організувати вихід з іншого боку земельної ділянки. А саме з боку АДРЕСА_6 . У разі недосягнення згоди, рекомендовано вирішувати питання щодо врегулювання земельних відносин в судовому порядку.
Заявою від 17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з проханням у добровільному порядку привести межу між їх домоволодіннями до меж, визначених державними актами.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття цих прав громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст.95 ЗК України, порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Статтею 96 цього кодексу встановлені обов`язки землекористувачів, в тому числі не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; тощо.
Згідно ст.158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення. Такий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 350/67/15-ц від 20 березня 2019 року.
Згідно ч.2 ст.152 Земельного кодексу України Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Дане положення відповідає Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», де вказано, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України.
Ч.1 ст.106 Земельного кодексу України наголошує, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Відповідно до ст.107 Земельного кодексу України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
З витягу з рішення XXXVII сесії VI скликання Лозівської міської ради Харківської області від 21 вересня 2012 року №710 «Про вирішення питань щодо регулювання земельних відносин в м.Лозовій» та витягу з додатку №3 до вказаного рішення надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Межі землекористування між сторонами погоджені, про що свідчить акт встановлення та узгодження меж землекористування, складений у 2011 році та підписаний суміжними землевласниками, у тому числі ОСОБА_2 . З вказаного акту вбачається, що претензій щодо розташування меж земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , з боку суміжних землевласників та землекористувачів не виявлено. Вказаний акт не скасований та не спростований.
Посилання відповідача на той факт, що ОСОБА_1 підробила її підпис в акті, сфальшувала документ, з нею не було погоджено межі земельної ділянки, як з суміжним землевласником земельної ділянки, суд вважає безпідставними, оскільки відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження даних фактів.
З огляду на викладене, доводи відповідача, що акт ТОВ «Геосвіт 1» складений з порушенням Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) не заслуговують на увагу, оскільки акт складено ТОВ «Геосвіт 1», яке має ліцензію Державного агентства земельних ресурсів України від 22.12.2011 року серії АГ №579361.
Крім того, посилання відповідача на незаконність отримання позивачем державного акту на право власності на земельну ділянку, що належить останній, суд відхиляє, оскільки станом на дату розгляду справи такий акт є дійсним, право власності позивача належним чином зареєстроване, та, відповідно, законність такого права власності позивача презюмується, допоки не буде доведено зворотне у судовому порядку.
Суд не досліджує та не перевіряє законність процедури видачі державного акту на право власності на землю позивачеві, оскільки, не дивлячись на звернення ОСОБА_2 до суду із зустрічним позовом, зокрема, про визнання державного акту ЯМ №976709 на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 недійсним та скасування його реєстрації, за заявою представника ОСОБА_2 , діючого від імені останньої, зустрічний позов залишено без розгляду.
Враховуючи те, що наведеними матеріалами справи підтверджується порушення меж земельної ділянки позивача, факт зміщення паркану, встановленого ОСОБА_2 , вглиб земельної ділянки ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження, а тому права позивача підлягають захисту у спосіб, визначений останньою.
ОСОБА_2 не надано доказів вжиття будь-яких заходів з метою недопущення порушення прав позивача та їх відновлення.
Відповідач, як власник майна, зобов`язана була вживати всіх необхідних та обачливих заходів, з метою усунення перешкоди в користуванні позивачем належною їй земельною ділянкою, не допустити можливості настання негативних наслідків від користування нею своєю власністю. Такі заходи є розумно очікуваними від відповідача, оскільки це унеможливило б настання таких негативних наслідків, що мали місце у досліджуваних правовідносинах.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих сторонами, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а дії відповідача суперечать вимогам закону щодо права вільного користування земельною ділянкою ,а відтак, позов підлягає до задоволення.
Що стосується строків позовної давності, то доводи відповідача з цього приводу є безпідставними, виходячи із наступного.
За положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
При цьому за загальним правило, визначеним ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначене ст. 387 ЦК України й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, визначене ст. 391 ЦК України, тобто віндікаційний та негаторний позови.
При цьому до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.
Таким чином, поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена управі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом зобов`язання відповідача знести за власний рахунок самочинно збудовану господарську споруду. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.
Відповідно до ч. 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи зазначені положення, суд приходить до висновку, що витрати, пов`язані з виконанням комплексу інженерно-геодезичних та землевпорядних робіт щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), винос внатуру земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , були необхідні, обґрунтовані і пропорційні до предмету спору. Отже, зазначені витрати у сумі 1414,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.
Додані в якості доказу товарний чек б/н від 08.12.2017 року на суму 184,50 грн. та фіскальний чек від 16.05.2018 року за ксерокопіювання документів не вказують на те, які саме документи копіювалися, чи стосуються вони даної справи та чи оплачувалися такі послуги саме позивачем. Також із вказаного фіскального чеку не вбачається, що документи, які були відкопійовані, стосувалися саме відповідача по даній справі, тому відповідно і підстав для стягнення вказаних коштів із відповідача немає.
Також суд не бере до уваги витрати на здійснення поштового відправлення на адресу ОСОБА_2 у розмірі 19,50 грн., оскільки ці витрати не пов`язані з розглядом даної справи.
Тому, з урахуванням вимог ст. ст. 137, 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору у розмірі 714,80 грн. та коштів, пов`язаних з виконанням комплексу інженерно-геодезичних та землевпорядних робіт щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), винос внатуру земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1414,00 грн., понесення яких документально підтверджено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення порушеного права та відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушене право користування земельною ділянкою, площею 0,0660 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_5 , зобов`язавши ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відновити межу земельної ділянки та перенести вглиб належної їй земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , межу на 0,83 м по ширині довжиною 10,64 м.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , судові витрати по справі у розмірі 2128 гривень 80 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Згідно п.3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м.Лозова, Харківської області, громадянка України, паспорт НОМЕР_6 , виданий Лозівським МВ ГУМВС України в Харківській області 16 серпня 2000 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 .
Представник позивача - адвокат Соколова Раїса Іванівна, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії №340, виданого 29 червня 1993 року.
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Лозова, Харківської області, громадянка України, паспорт НОМЕР_7 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 31 жовтня 2000 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Представник відповідача - адвокат Авер`янов Олександр Юрійович, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії №1530, виданого 09 січня 2008 року.
Повний текст рішення виготовлено 29 березня 2021 року.
Суддя Н.А.Смірнова