КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 року

м. Київ

справа № 369/10654/20

провадження № 22-ц/824/5598/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2020 року у складі судді Волчка А.Я.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 08 червня 2016 року та додатковими угодами до нього за №1 від 03 серпня 2016 року, №2 від 06 квітня 2017 року, №3 від 25 травня 2018 року, №4 від 05 липня 2019 року у розмірі 8 112 899,16 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 08 червня 2016 року шляхом надання позивачу права від свого імені продати будь-якій особі-покупцю на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку», предмет іпотеки, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 08 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 1 134 249 грн, що еквівалентно 40 000 Євро, зі строком повернення до 08 червня 2017 року.

Того ж дня, між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стверджувала, що ОСОБА_3 , яка є дружиною позичальника, надала останньому згоду на укладення та підписання договору позики, а також укладення договору іпотеки.

03 серпня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1 до договору позики від 08 червня 2016 року, відповідно до якої збільшено суму позики на 1 111 200 грн, що еквівалентно 40 000 Євро.

Зазначала, що 06 квітня 2017 року між позичальником та позикодавцем підписано додаткову угоду №2 до договору позики від 08 червня 2016 року, відповідно до якої збільшено розмір позики до 3 969 871,08 грн, що еквівалентно 140 000 Євро, а також продовжено строк для повернення боргу до 08 червня 2018 року.

Додатковою угодою №3 було продовжено строк для повернення позики до 09 липня 2019 року; додатковою угодою №4 вказаний строк подовжено до 31 січня 2020 року та визначено відповідальність за порушення зобов`язання по поверненню грошових коштів у вигляді пені у розмірі 0,5 відсотків від простроченої суми за кожен день заборгованості.

Стверджувала, що позивач неодноразово надсилав на адресу відповідача ОСОБА_2 листи з вимогами про повернення коштів, у відповідь на що отримав лист від 24 липня 2020 року №24/07, де позичальник повідомив про відсутність фінансової можливості для виконання взятих на себе зобов`язань та просив ОСОБА_1 здійснити усі дії для задоволення вимог за рахунок заставленого іпотечного майна.

Вказував, що позичальник станом на 20 серпня 2020 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 8 112 899,16 грн, з яких: 3 969 871,08 грн - тіло позики; 4 029 419,15 грн - пеня; 47 552,88 грн - інфляційні втрати; 66 056,05 грн - 3% річних.

На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2020 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 08 червня 2016 року та додатковими угодами до нього за №1 від 03 серпня 2016 року, №2 від 06 квітня 2017 року, №3 від 25 травня 2018 року, №4 від 05 липня 2019 року у розмірі 8 112 899, 16 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення позивачу права від свого імені продати будь-якій особі-покупцю на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст.38 Закону України «Про іпотеку», предмет іпотеки, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір по 5 255 грн з кожного.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 28 січня 2021 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також таким, що ґрунтується на недостатньо досліджених і неналежно оцінених обставинах справи.

Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 надала згоду на укладення договору позики на суму 3 965 000 грн, що еквівалентно 140 000 Євро, проте остаточна сума позики, зазначена у договорі від 08 червня 2016 року становить 3 969 871,08 грн, а отже вказана сума перевищує граничний дозволений розмір та суперечить ч.3 ст. 65 СК України, оскільки не є погодженою між подружжям.

Окрім вказаного, зазначає, що про існування додаткових угод №1-4 до договору позики та їх зміст апелянту стало відомо лише після ознайомлення з матеріалами справи, а не у момент їх укладення. З огляду на що, вважає, що позивач та позичальник змінили істотні умови договорів позики та іпотеки, а відтак, вказані правочини не можуть мати правових наслідків для ОСОБА_3 , щонайменше у частині нарахування заборгованості у розмірі 4 029 419,15 грн пені та в частині збільшення сум позики додатковими угодами.

Стверджує, що суд в оскаржуваному рішенні послався на неналежний доказ, а саме на звіти про експертну оцінку житлового будинку та земельної ділянки, надані позивачем, оскільки вартість нерухомого майна в указаних документах визначалася виключно для цілей оподаткування та нарахування сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до закону.

Зауважує, що ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог після закриття підготовчого засідання, а районний суд прийняв таку заяву жодним чином не відобразивши про це у рішенні, чим порушив ст. 49 ЦПК України.

Також зазначає, що між сторонами встановлено граничний строк виконання зобов`язання, а саме до 08 червня 2017 року, з огляду на що, станом на день подачі позову строк позовної давності, визначений в ст. 257 ЦК України є пропущеним, а поважних причин пропуску такого строку позивачем не вказано.

10 березня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в якому останній просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, так як вважає її необґрунтованою та такою, що не має підстав для задоволення.

Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц, виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань, внаслідок чого у нього на час звернення до суду утворилась заборгованість за договором позики та додатковими угодами до нього у розмірі 8 112 899,16 грн, у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права від свого імені продати предмет іпотеки.

При цьому, суд першої інстанції визнав причини пропуску позивачем строку позовної давності поважними з огляду на те, що у даному випадку мали місце дії з боку боржника, відповідача ОСОБА_2 , з яких позивач очікував отримання повернення саме грошової позики в рахунок виконання основного зобов`язання.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 08 червня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець (позивач) передав готівкою у власність позичальнику ( ОСОБА_2 ) грошові кошти в розмірі 1 134 249 грн, що еквівалентно 40 000 євро за курсом НБУ, станом на 07 червня 2016 року, а позичальник зобов`язався повернути їх позикодавцю в повному обсязі не пізніше 08 червня 2017 року.

ОСОБА_2 отримав від позивача вищезазначену суму грошових коштів, про що свідчить відповідна розписка на останній сторінці договору.

На виконання умов договору позики 08 червня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С. за реєстровим № 582, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно:

житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 257,3 кв.м, житлова площа 122,4 кв.м, підвал зазначений на плані під літерою «під А», житловий будинок зазначений на плані літерою «А», та розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1001 га, кадастровий номер :11:001:0622, належний іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 ;

земельну ділянку, загальною площею 0,1001 га, кадастровий номер :11:001:0622, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належну іпотекодавцю на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ 689981, зареєстрованого за номером № 16.

Згідно з п. 2.1.4 вказаного договору відповідно до Закону України «Про іпотеку» сторони погодили, що протягом строку дії договору у випадку зміни розміру зобов`язань та/або зміни термінів виконання зобов`язань, якщо такі будуть відповідно до умов, що обумовлюють основне зобов`язання, відповідні зміни будуть лише в такий договір, що обумовлюють основне зобов`язання та не потребують внесення змін до договору шляхом укладання додаткової угоди до нього.

Відповідно до п.п. 4.1 зазначеного договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання умов основного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.2 даного Договору встановлено, що звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса.

ОСОБА_3 надала свою згоду на укладання вказаного договору іпотеки відповідною заявою, посвідченою 08 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С. за реєстровим №580.

03 серпня 2016 року сторонами підписано додаткову угоду №1 до договору позики від 08 червня 2016 року, відповідно до якої у зв`язку зі збільшенням суми позики на 1 111 200 грн, що еквівалентно 40 000 євро за курсом НБУ станом на 03 серпня 2016 року, сторони домовилися викласти п. 1.1 Договору у наступній редакції: «За цим Договором Позикодавець передає готівкою у власність Позичальнику грошові кошти в розмірі 2 222 400 грн, що еквівалентно 80 000 євро за курсом НБУ станом на 03 серпня 2016 року, в подальшому іменується «Позика», а Позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю».

06 квітня 2017 року сторонами було підписано Додаткову угоду №2 до договору позики від 08 червня 2016 року, відповідно до якої у зв`язку зі збільшенням суми позики сторони домовилися викласти п. 1.1 Договору у наступній редакції: «За цим Договором Позикодавець передає готівкою у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 3 969 871,08 грн, що еквівалентно 140 000,00 євро за курсом НБУ станом на 07 червня 2016 року, в подальшому іменується «Позика», а Позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю».

Пункт 2.2 Договору позики від 08 червня 2016 року сторони домовилися викласти у наступній редакції: «Позичальник зобов`язується повернути позику в повному обсязі не пізніше 08 червня 2018 року».

25 травня 2018 року сторонами було підписано Додаткову угоду №3, відповідно до якої сторони домовилися викласти п. 2.2 Договору у наступній редакції: «Позичальник зобов`язується повернути позику в повному обсязі не пізніше 08 липня 2019 року».

05 липня 2019 року сторонами підписано додаткову угоду №4, відповідно до якої сторони домовилися викласти п. 2.2 Договору у наступній редакції: «Позичальник зобов`язується повернути позику в повному обсязі не пізніше 31 січня 2020 року»; п. 3.1 Договору у наступній редакції: «У разі невиконання свого зобов`язання за цим договором Позичальник зобов`язаний відшкодувати Позикодавцю в повному розмірі шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язання за даним Договором. У випадку прострочення Позичальником повернення грошових коштів, Позичальник сплачує Позикодавцю пеню у розмірі 0,5 відсотків від простроченої суми за кожен день заборгованості»».

На час розгляду справи суду не було надано доказів того, що позичені кошти було повернуто позивачу.

Доказів того, що вищезгадані договір позики та/або додаткові угоди до нього та/або договір іпотеки були визнані недійсними або припинені, а також що нотаріально засвідчена заява відповідача ОСОБА_3 про надання згоди на передачу спірних житлового будинку та земельної ділянки в іпотеку була визнана недійсною, суду надано не було.

Про вказані обставини обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Позивач направив на адресу відповідачів претензію від 10 червня 2020 року №10/06 з вимогою про повернення грошових коштів.

Листом-відповіддю від 15 червня 2020 року №15/06 ОСОБА_2 повідомив позивача, що докладе усіх зусиль, щоб повернути позичену суму в найкоротший термін.

Згодом позивач направив на адресу відповідачів претензію від 11 липня 2020 року №11/07 з вимогою про повернення грошових коштів у загальній сумі 4 275 026 грн, що еквівалентно 140 000 євро за курсом НБУ станом на 11 липня 2020 року.

Листом-відповіддю від 24 липня 2020 року №24/07 ОСОБА_2 повідомив позивача, що у нього немає фінансової можливості виконати свої зобов`язання за вказаним договором та повернути отримані ним грошові кошти, у зв`язку з чим, позичальник просив позивача здійснити усі дії для задоволення вимог за рахунок заставленого майна, відповідно до укладеного між сторонами договору іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 подав відзив, в якому позовні вимоги та обставини, якими позивач їх обґрунтовує, визнав, просив їх задовольнити.

Таким чином, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази повного або часткового погашення заборгованості за договором позики, відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги та просив їх задовольнити, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 станом на 20 серпня 2020 року складає з урахуванням умов договору позики, додаткових угод до нього та вимог ст. 625 ЦК України, 8 112 899,16 грн, з яких: тіло позики - 3 969 871,08 грн, пеня - 4 029 419,15 грн, інфляційні втрати - 47 552,88 грн, 3% річних - 66 056,05 грн.

Розрахунок позивача під час розгляду справи не було спростовано відповідачами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частина 1 статті 33 цього Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

В силу вимог ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За приписами ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено можливість встановлення за рішенням суду права іпотекодержателя на продаж предмету іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення судом права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки у порядку, визначеному статтею 38 Закону «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні. Якщо сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту (Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 травня 2019 у справі №310/11024/15-ц).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у договорі іпотеки від 08 червня 2016 року, укладеному між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 та посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С. за реєстровим №582, не передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону.

Отже, на підставі викладеного, місцевий суд дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань, внаслідок чого у нього на час звернення до суду утворилась заборгованість за договором позики від 08 червня 2016 року та додатковими угодами до нього за №1 від 03 серпня 2016 року, №2 від 06 квітня 2017 року, №3 від 25 травня 2018 року, №4 від 05 липня 2019 року у розмірі 8 112 899,16 грн, у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права від свого імені продати будь-якій особі-покупцю на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 надала згоду на укладення договору позики лише на суму 3 965 000 грн, що еквівалентно 140 000 Євро, проте остаточна сума позики, зазначена у договорі від 08 червня 2016 року становить 3 969 871,08 грн, а отже вказана сума перевищує граничний дозволений розмір та суперечить ч.3 ст. 65 СК України, оскільки не є погодженою між подружжям, не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положеннями частин першої та третьої статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 надала свою згоду на укладання вказаного договору іпотеки відповідною заявою, посвідченою 08 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С. за реєстровим №580.

Відповідно до змісту даної заяви ОСОБА_3 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на укладання і підписання договору позики на таких умовах: сумою позики є грошові кошти у розмірі до 3 965 000 грн, що еквівалентно 140 000 євро за курсом НБУ станом на 07 червня 2016 року; плата за користування позикою (відсотки) - відсутня; строк повернення позики - не пізніше 08 червня 2017 року з правом дострокового повернення; порядок надання позики - готівка; порядок повернення позики - у безготівковій формі.

Також ОСОБА_3 в указаній заяві надала ОСОБА_2 згоду на укладеня та підписання договору іпотеки, передачу ним в іпотеку спірних житлового будинку та земельної ділянки, а також ствердила, що вказані договори відповідають інтересам їх з ОСОБА_2 сім`ї.

Пунктом 2.1.4 Договору іпотеки передбачено, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» сторони погодили, що протягом строку дії договору у випадку зміни розміру зобов`язань та/або зміни термінів виконання зобов`язань, якщо такі будуть відповідно до умов, що обумовлюють основне зобов`язання, відповідні зміни будуть вноситись лише в такий договір, що обумовлюють основне зобов`язання та не потребують внесення змін до договору шляхом укладення додаткової угоди до нього.

Таким чином, надавши у нотаріально посвідченій заяві від 08 червня 2016 року згоду на укладення договору іпотеки, ОСОБА_3 погодилась з його умовами та фактично надала згоду на укладення всіх додаткових угод з урахуванням зміни розміру позики та строку виконання зобов`язання.

Щодо посилань ОСОБА_3 на пропущення позивачем строку позовної давності, колегія виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Матеріалами справи встановлено, що у заяві, якою відповідач ОСОБА_3 надала відповідачу ОСОБА_2 згоду на передачу спірного майна в іпотеку позивачу, строк повернення позики вказано не пізніше 08 червня 2017 року.

Разом з тим, додатковими угодами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово змінювали строк виконання основного зобов`язання, визначивши у Додатковій угоді №4 від 05 липня 2019 року, що позичальник зобов`язується повернути позику у повному обсязі не пізніше 31 січня 2020 року.

Як зазначалось вище, пунктом 2.1.4 Договору іпотеки передбачено, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» сторони погодили, що протягом строку дії договору у випадку зміни розміру зобов`язань та/або зміни термінів виконання зобов`язань, якщо такі будуть відповідно до умов, що обумовлюють основне зобов`язання, відповідні зміни будуть вноситись лише в такий договір, що обумовлюють основне зобов`язання та не потребують внесення змін до договору шляхом укладення додаткової угоди до нього.

Зважаючи на викладені обставини, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки іпотека є похідною від основного зобов`язання, а саме договору позики від 08 червня 2016 року, який був неодноразово пролонгований додатковими угодами до нього, в останнє до 31 січня 2020 року, при цьому позивач очікував отримання повернення позики у грошовому виразі, оскільки ОСОБА_2 вчиняв дії, спрямовані на відтермінування виконання основного зобов`язання шляхом укладення додаткових угод, позивач пропустив строк на звернення до суду з поважних причин, що є підставою для поновлення такого строку.

Доводи представника відповідача ОСОБА_3 про те, що суд в оскаржуваному рішенні послався на неналежний доказ, а саме на звіти про експертну оцінку житлового будинку та земельної ділянки, надані позивачем, оскільки вартість нерухомого майна в указаних документах визначалася виключно для цілей оподаткування та нарахування сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до закону, є неспроможними з огляду на те, що вказані звіти були лише досліджені судом в якості доказів на підтвердження вартості спірного майна та не були жодним чином використані при вирішенні справи.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «30» березня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик