Справа № 324/1680/20
Провадження № 2/324/248/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кацаренко І.О.

за участю секретаря судового засідання Божко В.О.,

за участю представника позивача Бойко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Пологи цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Пологівський олійноекстракційний завод» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Голова правління ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» Крилов Д.В. звернувся до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В позовній заяві позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» безпідставно набуті грошові кошти в сумі 2071,16 грн. та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2102,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 22 листопада 2018 року по 14 червня 2019 року ОСОБА_1 (далі за текстом-Відповідач) перебував у трудових відносинах з приватним акціонерним товариством «Пологівський олійноекстракційний завод» (далі за текстом - Позивач, ПрАТ «Пологівський ОЕЗ»). Працюючи у відділі закупівель сировини ПрАТ «Пологівський ОЕЗ», ОСОБА_1 займав посаду експедитора транспортного. 14 червня 2019 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст.38 Кодексу законів про працю України. З метою виконання приписів законодавства ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» у день звільнення ОСОБА_1 14 червня 2019 року у повному обсязі виконав свої зобов`язання щодо виплати належних відповідачу сум при звільненні, а саме здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 3867,63 грн. на його картковий рахунок. При цьому станом на 14 червня 2019 року (на дату звільнення відповідача) спору між відповідачем та позивачем про розмір сум належних відповідачу при звільненні не існувало. 21 червня 2019 року (у день виплати 1-ої частини заробітної плати за червень місяць 2019 року) позивач помилково перерахував на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 2071,16 грн. Позивач скористатися можливістю здійснення відрахувань із заробітної плати ОСОБА_1 для покриття його заборгованості на підставі наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу не зміг, оскільки на той момент останнього було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України. У процесі проведення телефонних переговорів між представником позивача та ОСОБА_1 щодо повернення безпідставно набутого майна, останній визнав заборгованість та не заперечував щодо отримання грошових коштів. Знаючи про наявність заборгованості перед позивачем, відповідач у добровільному порядку грошові кошти в сумі 2071,16 грн., набуті без достатньої правової підстави, позивачу не повернув. Таким чином, на сьогоднішній день ОСОБА_1 має заборгованість перед ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» у розмірі 2071,16 грн.

Позивач вважає, що виплата грошових коштів у розмірі 2071 грн. 16 коп. є безпідставно набутими ОСОБА_1 і такими, що підлягають поверненню відповідно до положень ст.1212 ЦК України, зв`язку з чим з посиланням на зазначену норму ЦК України позивач просить постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь зазначену суму безпідставно набутих коштів і понесені судові витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою суду від 16 січня 2021 року, після отримання інформації з підтвердженням зареєстрованого місця проживання відповідача, було відкрито спрощене провадження у цивільній справі за даним позовом з викликом сторін у судове засідання.

03 березня 2021 року до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позов не визнав в повному обсязі та зазначив, що в позовній заяві позивач зазначає, що помилково перерахував на його, ОСОБА_1 , картковий рахунок грошові кошти в сумі 2071,16 грн., проте, як вбачається з позовної заяви, дане рішення позивача не ґрунтувалось на повідомленні відповідачем неправдивих відомостей або поданих ним підроблених документах. Доказів про набуття ним, ОСОБА_1 , 2071,16 грн. у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять. Виплата заробітної плати була проведена позивачем добровільно на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку і відсутності недобросовісності з боку відповідача. У зв`язку з цим відповідач, посилаючись на ст.ст.1212, 1215 ЦК України просить у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» до ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, розглянути дану справу без його участі у зв`язку з проходженням служби в лавах Збройних Сил України, про що надав суду копію наказу.

11 березня 20201 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що працюючи у відділі закупівель сировини ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» відповідач займав посаду експедитора транспортного. 14 червня 2019 року відповідача було звільнено з займаної посади за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України. Позивач у день звільнення відповідача 14 червня 2019 року у повному обсязі виконав свої зобов`язання щодо виплати належних відповідачу сум при звільнені, здійснивши перерахування грошових коштів у сумі 3 867,63 грн. на картковий рахунок останнього. 21 червня 2019 року, в день виплати першої частини заробітної плати за червень місяць 2019 року бухгалтер 2 категорії ОСОБА_3 помилково, не врахувавши факт звільнення відповідача та допустивши розрахункову помилку, перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 2 071,16 грн. Про помилкове перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 2 071,16 грн. працівником бухгалтерії 08 липня 2019 року надано свої письмові пояснення з цього приводу, копія яких долучена до відповіді на відзив. Відповідач жодного разу не звертався до позивача з вимогою про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати або інших передбачених законодавством України виплат. Натомість позивач спочатку в усній, а згодом в письмовій формі неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, отримані останнім на картковий рахунок у результаті рахункової помилки зі сторони позивача, але в силу недобросовісності зі сторони відповідача останній у добровільному порядку грошові кошти позивачу не повернув.

Оскільки перерахування позивачем на картковий рахунок відповідача грошових коштів в сумі 2 071,16 грн. здійснено в результаті розрахункової (обчислювальної) помилки зі сторони позивача, майно позивача у вигляді грошових коштів підлягає поверненню відповідачем, оскільки наявність розрахункової (обчислювальної) помилки, яка допущена бухгалтером 2 категорії позивача підтверджується належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи. У зв`язку з зазначеним представник позивача просить позовні вимоги ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» до ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Бойко О.В. підтримала позовні вимоги ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих 2071,16 грн. з підстав, зазначених у позові і відповіді на відзив, повідомивши суду, що після виплати ОСОБА_1 бухгалтерією підприємства помилково 2071,16 грн. у ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» з`ясовувалося, чому відбулася така виплата. Працівниця відділу кадрів наполягала на тому, що вона вчасно підготувала наказ про звільнення ОСОБА_1 , і цей наказ містився в програмі 1С «Зарплата». Зазначеною програмою користуються як працівники відділу кадрів підприємства, так і бухгалтери розрахункової бухгалтерії підприємства, в тому числі і бухгалтер другої категорії ОСОБА_3 , яка спочатку пояснювала, що відділ кадрів не вніс до програми наказ про звільнення ОСОБА_1 (про що свідчить її пояснювальна від 08 липня 2019 року), а пізніше пояснювала, що вона наказ про звільнення ОСОБА_1 бачила в програмі, але при нарахуванні авансу не звернула на це уваги.

Суд, вислухав представника позивача, беручи до уваги думку відповідача, викладену у відзиві на позов, дослідивши письмові докази, дав оцінку добутим доказам у сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що т.в.о.Голови Правління ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» Д.В.Криловим було видано наказ №433-к 22 листопада 2018 року про прийняття ОСОБА_1 на посаду експедитора транспортного відділу закупівель сировини, з 22 листопада 2018 року по 22 лютого 2019 року з оплатою згідно штатного розпису.

14 червня 2019 року т.в.о.Голови Правління ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» Д.В.Криловим було видано наказ №447-к про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади 14 червня 2019 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України.

Статтею 38 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

14 червня 2019 року позивачем під час звільнення з відповідачем було повністю проведено розрахунок, а саме здійснено перерахування грошових коштів у розмірі 38947,63 грн. на картковий рахунок ОСОБА_1 .

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

02 грудня 2020 року Головою Правління ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» Д.В.Криловим було направлено ОСОБА_1 лист щодо повернення грошових коштів у розмірі 2071,16 грн., у разі не сплати ним протягом зазначеного строку грошових коштів ПрАТ «Пологівський ОЕЗ» буде вимушене звернутися до Пологівського районного суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення з нього розміру грошових коштів з урахуванням всіх судових витрат, в тому числі послуг адвоката. Загальна сума буде складати 5173,16 грн.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності сукупності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

З`ясувавши всі обставини справи, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд дійшов висновку про те, що грошові кошти ОСОБА_1 були виплачені роботодавцем добровільно як авансова виплата, а в діях працівника відсутні ознаки недобросовісності, тому відсутні передбачені статтею 1212 ЦК України, на яку посилаються представники позивача, підстави для їх повернення.

До таких висновків суд прийшов з тих підстав, що в статті 1215 ЦК України встановлено як загальне правило (поверненню не підлягає допомога, яка виплачена юридичною особою добровільно), так і виключення з нього - відсутність розрахункової помилки зі сторони платника та недобросовісність з боку набувача.

Наявність хоча б однієї з таких підстав виключає можливість застосування загального правила.

Тобто відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмуються, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічні за своїм змістом висновки про застосування статті 1215 ЦК України зроблені, зокрема, в:

- постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13;

- постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17;

- ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2018 року у справі № 174/406/16-ц;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 березня 2018 року у справі № 517/186/17;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 173/166/17;

- ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 524/2029/17;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 473/2859/17;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2018 року у справі № 174/404/16-ц.

Також у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Доказів про набуття відповідачем 2071,16 грн. у результаті рахункової помилки позивача або недобросовісності відповідача ОСОБА_1 матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються. Суд акцентує увагу, що і під час судового розгляду справи судом не добуто доказів тому, що саме в результаті рахункової помилки позивач здійснив нарахування відповідачу. Навпаки, судом встановлено, що саме з-за неуважності працівника розрахункової бухгалтерії були здійснені нарахування і виплата ОСОБА_1 2071,16 грн. авансу.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 було звільнено з посади експедитора транспортного відділу закупівель сировини 14 червня 2019 року за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України.

Така підстава звільнення вказує на неможливість відповідача жодним чином впливати (діями чи бездіяльністю) на прийняття роботодавцем відповідного рішення (на противагу такій причині звільнення, як прогул). Частина заробітної плати була нарахована працівнику автоматично у зв`язку із звільненням та не потребувала від нього якихось додаткових дій, які можна було б вважати недобросовісними.

Доказів якоїсь неправомірної поведінки відповідача при отриманні відповідних коштів позивачем не надано.

Тому вказана грошова сума не підлягає поверненню, якщо особа, яка її сплатила, не доведе, що виплата була здійснена внаслідок рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому, добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.

Таким чином, враховуючи, що виплата частини заробітної плати за червень місяць 2019 року була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку і недобросовісності з боку відповідача, передбачені цивільним законом підстави для її повернення відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 76-82,141, 259 ч.6, 263-265, 268 ч.6, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.1212, 1215 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити приватному акціонерному товариству «Пологівський олійноекстракційний завод» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Пологівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 31 березня 2021 року.

Суддя: Кацаренко І. О.