КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Справа №753/7640/20
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року (суддя Трусова Т.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,

встановив:

у травні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача збитків, завданих внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 31 500грн та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач - власником квартири № 49 у цьому ж будинку, яка розташована поверхом вище над його квартирою. 20 лютого 2020 року його квартиру було затоплено водою, у результаті чого були виявлені плями від залиття та здуття стелі, стін з дверима до кухні, затікання за плитку стін на кухні, часткове відставання плитки на кухні, що призводить до загрози утворення грибка, нерівність плінтусів для підлоги та стелі, помічено значні плями від залиття та здуття стелі санвузла квартири, затікання за плитку стін, часткове відставання плитки, загроза утворення грибка стін санвузла квартири, а також нерівність плінтусів для підлоги та стелі.

Позивач посилався на те, що факт залиття квартири було зафіксовано та затверджено документально шляхом складання відповідного акту в присутності комісії та затвердженого менеджером (управителем) групи будинків відділення №2 КП «Житло-Сервіс». Згідно вказаного акту про залиття, що трапилось на системі центрального опалення, гарячого водопостачання, холодного водопостачання, водовідведення від 20 лютого 2020 року, причиною залиття є недбале ставлення мешканців квартири № 49 , яка належить відповідачу, до сантехнічного обладнання.

Позивач зазначав, що з метою визначення матеріального збитку ним було замовлено незалежну оцінку збитку після залиття квартири АДРЕСА_1 в ПП «Експертзабезпечення», відповідно до висновку якого збиток, нанесений внаслідок протиправних дій відповідача (залиття), становить 31 500грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 31 500 гривень на відшкодування матеріальної шкоди та судові витрати в сумі 12 500грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та зазначає, що акт залиття від 20 лютого 2020 року є єдиним доказом, наданим суду позивачем, однак з врахуванням аналізу змісту вказаного акту він не є достовірним доказом, оскільки за його допомогою неможливо встановити дійсні обставини справи.

Відповідач стверджує, що акт про залиття не відповідає наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17 травня 2005 року та в ньому не зазначена конкретна причина залиття квартири. Крім того, в акті зазначено, що залиття відбулось 18 лютого 2020 року, в той час як позивач у позовній заяві стверджує, що ця подія відбулась 20 лютого 2020 року.

Відповідач також посилається на те, що в акті про залиття квартири позивача зазначено, що комісія встановила лише сліди від залиття на кухні та в туалеті, на стелі та стінах, при цьому ніяких даних про залиття в тому числі ванної кімнати позивача в акті не зазначено. Також в акті відсутні будь-які посилання на здуття стелі, відсутні посилання на затікання за плитку стін та її відставання у вбиральні та ванній кімнаті.

Відповідач стверджує, що загальний висновок в акті про те, що причиною залиття є недбале ставлення мешканців квартири № 49 до сантехнічного обладнання не відповідає дійсності, оскільки квартира № 49 не обстежувалась, її власник до складання акту не залучався та не повідомлявся. Крім того, акт про залиття квартири складений двома особами, проте комісія, яка повинна фіксувати факт залиття, встановлювати причину залиття та назначати винних осіб за правилами складається мінімум з трьох осіб.

Відповідач зазначає, що його відсутність в судовому засіданні при розгляді справи по суті унеможливила подання ним доказів на підтвердження відсутності його вини в залитті квартири позивача, унеможливила в разі встановлення його вини в залитті квартири поставити під сумнів висновок експерта щодо розміру завданої позивачу майнової шкоди в розмірі 31 500грн, розмір якої є явно завищеним та не прив`язаний до об`єктів пошкодження згідно акту про залиття квартири позивача від 20 лютого 2020 року.

Крім того відповідач стверджує, що час, витрачений представником позивача на виконання відповідних робіт (надання послуг), з врахуванням відсутності останнього при розгляді справи судом першої інстанції по суті, не є співмірним з розміром стягнення в сумі 10 000грн.

Також відповідач вважає, що суд першої інстанції не застосував положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та не намагався розмежувати при встановленні причин аварії відповідальність винного власника квартири та відповідальність утримувача будинку з точки зору експлуатації сантехнічного обладнання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач та його представник - адвокат Соловйов Є.В. просять залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи її доводи безпідставними, оскільки відповідач не був обмежений навести суду будь-які власні доводи, які б підтверджували його позицію та невинуватість у залитті квартири позивача. Крім того, статтею 1166 ЦК України чітко визначено, що тягар доведення невинуватості особи у завданні шкоди, лежить саме на цій особі. Будь-яких переконливих доводів щодо відсутності вини відповідача у залитті квартири АДРЕСА_1 , ним в процесі судового розгляду не наведено. Більш того, будь-яких доказів щодо таких обставин, не додано і до апеляційної скарги.

Також у відзиві стверджується, що огляд квартири відповідача членами комісії проводився у присутності родички відповідача ОСОБА_3 , яка надала дозвіл членам

комісії оглянути квартиру, однак акт підписати відмовилася, що не є підставою для висновку про недопустимість даного доказу.

Заперечуючи проти доводів відповідача про недоведеність понесених витрат на правову допомогу, позивач та його представник посилаються на надання суду першої інстанції договору про надання правничої допомоги, у якому визначений розмір гонорару адвоката.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Ставицького Б.О., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представників позивача - ОСОБА_4 та адвоката Соловйова Є.В., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 18 лютого 2020 року відбулося залиття квартири АДРЕСА_1 , власником якої є позивач.

Згідно акту про залиття, складеного працівниками відділення № 2 КП «Житло-Сервіс» 20 лютого 2020 року, причиною залиття стало недбале ставлення мешканців квартири 49 до сантехнічного обладнання.

Власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 , відповідач по справі.

У акті зазначено, що у результаті залиття на кухні та в туалеті на стелі та стінах наявні сліди залиття.

Згідно звіту про незалежну оцінку майнових прав, з метою визначення ринкової вартості права вимоги відшкодування матеріальних втрат, понесених в наслідок залиття квартири АДРЕСА_1 , складеного 12 березня 2020 року ПП «Експертзабезпечення», вартість відновлювального ремонту складає 31 471грн 60коп.

У звіті зазначено, що оглядом квартири позивача було встановлено, що у результаті залиття були пошкоджені стеля та стіни кухні, наявне затікання за плитку стін та відставання плитки, наявна нерівність плінтусу для підлоги та стелі, також були пошкоджені стеля та стіни у санвузлі, наявні затікання за плитку стін та часткове відставання плитки, нерівність плінтусу для підлоги та стелі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги доведені належними доказами та не були спростовані відповідачем.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Відповідно до статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У підтвердження своїх позовних вимог позивачем наданий акт про залиття від 20 лютого 2020 року, у якому описані пошкодження його квартири, та висновок від 12 березня 2020 року оцінювача ОСОБА_5 , який має кваліфікаційне посвідчення оцінювача, видане Фондом державного майна України. При цьому, у звіті наявний опис виявлених у квартирі позивача пошкоджень у результаті залиття у кожному приміщенні, наявний перелік робіт та їх вартість по усуненню зазначених пошкоджень, та фотокартки виявлених пошкоджень.

Доводи апеляційної скарги, що акт про залиття квартири не відповідає вимогам наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005р. «Про затвердження правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний акт складений комісією у складі працівників житлової організації будинку, де розміщенні квартири належні позивачу та відповідачу, акт затверджений менеджером групи будинків відділення № 2 КП «Житло-сервіс», в ньому описані пошкодження всіх приміщень квартири № 43 , які сталися у результаті залиття.

Відсутність в акті підпису відповідача про ознайомлення з актом та складання акту

у відсутність власника квартири не є підставою для не прийняття вказаного акту у якості

належного і допустимого доказу.

Крім того, викладені в акті пошкодження підтверджені висновком оцінювача та наявними у звіті фотокартками.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що у акті не зазначено про залиття ванної кімнати, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з технічного паспорту та плану квартири позивача вбачається, що ванна кімната та вбиральня (туалет) є об`єднаними.

При цьому, відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї

вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема, на предмет визначення причин залиття квартири позивача, не заявляв, та не надав інших належних та допустимих доказів щодо причини залиття квартири позивача та розміру спричиненої шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком, враховуючи, що у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Посилання представника відповідача під час апеляційного розгляду на те, що причиною залиття стало протікання каналізаційного стояку, який обслуговує КП «Житло-Сервіс», належними доказами не підтверджено, будь-яких документів, які б підтвердили проведення ремонтних робіт каналізаційного стояку після залиття квартири позивача суду надано не було.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що відсутність відповідача у судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції унеможливила надання ним доказів на підтвердження відсутності його вини в залитті квартири позивача, не може бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що про розгляд справи судом відповідач повідомлявся належним чином за адресою місця своєї реєстрації та проживання, згідно даних апеляційної скарги.

За положеннями частини 6, 7 та 8 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що судова повістка не була вручена відповідачу, у зв`язку із відсутністю його за місцем реєстрації, про що зроблено відповідна відмітка листоношею (с.с.106-107, 111), тому відповідно до положень ст. 128 ЦПК України вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про судовий розгляд.

У апеляційній скарзі відповідачем було зазначено, що він замовив та надасть апеляційному суду докази відсутності несправності приладів сантехнічного обладнання у його квартирі, однак під час апеляційного розгляду таких доказів надано не було.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не був позбавлений можливості подати свої докази до апеляційної скарги або під час апеляційного розгляду, однак, такою можливістю не скористався.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про надання позивачем належних та достатніх доказів у підтвердження залиття його квартири з вини відповідача та розміру завданої шкоди, які відповідачем під час апеляційного розгляду спростовані не були.

Доводи апеляційної скарги, що в акті від 20 лютого 2020 року не зазначено про наявність слідів затікання за плитку та відставання плитки, не є підставою для відмови у стягненні вартості ремонтних робіт по заміні плитки у кухні та санвузлі, оскільки акт був складений 20 лютого 2020 року, коли результати залиття не були виражені так, як під час огляду квартири оцінювачем.

При цьому, часткове відставання плитки від стін у кухні та санвузлі, підтвердженні

фотокартками, наявними у звіті оцінювача.

Посилання у апеляційній скарзі на завищений розмір завданих залиттям квартири позивача збитків, належними доказами відповідачем не підтверджені.

Разом з цим, суд першої інстанції не врахував, що збитки у вигляді ПДВ виникають виключно при проведені ремонтних робіт платником зазначеного податку. При виконанні ремонтних робіт особою, що не є платником ПДВ, збиток у вигляді ПДВ не виникає і тому не може автоматично включатися до складу витрат, пов`язаних із ремонтом, а відтак і до розміру матеріальної шкоди.

Позивачем не було надано документів, які б підтверджували сплату ним ПДВ при виконанні ремонтних робіт, або укладення договору на виконання ремонтних робіт з особою, яка є платником ПДВ, тому підстав для стягнення з відповідача ПДВ у сумі 5 245грн 27коп. на користь позивача колегія суддів не вбачає.

Також колегія суддів звертає увагу, що згідно кошторису загальна вартість ремонтних робіт становить 31 471грн 60коп., тому відшкодуванню підлягає матеріальна шкода у розмірі 26 226грн 33коп. (31471,60-5245,72).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Частиною 2 статті 140 ЦПК України визначено, що розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно пункту 1частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути судові витрати, пов`язані із залученням спеціалістів, а також витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем суду першої інстанції був наданий попередній (орієнтовний) список судових витрат, згідно якого витрати на професійну правничу допомогу складають 10 000грн, а витрати, пов`язані із залученням спеціалістів - 2 500грн.

Суд першої інстанції, стягуючи з відповідача 2 500грн, як витрати, понесені позивачем на оплату оцінювача, не звернув увагу на те, що до позовної заяви позивачем не було надано доказів оплати вказаної суми. Не були надані такі докази і до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, а відтак правових підстав для стягнення зазначеної суми суд першої інстанції не мав.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Частина 1 статті 134 ЦПК України передбачає, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У частині 3 статті 175 ЦПК України зазначено, що позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє

клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що попередній орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу позивачем був зазначений у розмірі 10 000грн.

На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу суду першої інстанції був наданий тільки попередній (орієнтовний) список судових витрат, згідно якого послуги адвоката полягають у підготовці та подачі позовної заяви, адвокатських запитів, заяв, клопотань, інших документів, представництво інтересів позивача у судовій справі, та ордер, на представництво інтересів позивача у Дарницькому районному суді міста Києва адвокатом Соловйовим Є.В.

При цьому, ні договору про надання правової допомоги, ні квитанції про оплату послуг адвоката, ні позивачем, ні його представниками суду першої інстанції не надано. Також з матеріалів справи вбачається, що адвокат Соловйов Є.В. не приймав участь у судовому розгляді справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про завищений розмір витрат на правову допомогу, який був стягнутий судом першої інстанції з відповідача.

Враховуючи наявність у матеріалах справи адвокатських запитів, зроблених адвокатом Соловйовим Є.В., та підготовку ним позовної заяви, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 5 000грн витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції з`ясував обставини справи, оцінив надані докази, однак, неправильно застосував норми матеріального права, визначаючи розмір відшкодування, та допустив порушення норм процесуального права, вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, тому колегія суддів змінює рішення суду.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року змінити, зменшивши розмір відшкодування шкоди з 31 500грн до 26 226грн 33коп. та зменшивши розмір судових витрат з 12 500грн до 5 000грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк