Справа №173/176/21
Провадження №2/173/360/2021
Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області
В складі: головуючого - судді Петрюк Т.М.
При секретареві - Рудовій Л.В.
За участю позивача - ОСОБА_1
Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального провадження, в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням
28.01.2021 року до суду звернулася позивач ОСОБА_1 , з позовом про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області
09.02.2021 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.
10.02.2021 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 23.03.2021 року.
23.03.2021 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 23.03.2021 року.
Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 23.03.2021 року в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частину рішення.
Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача втратившим право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Іншим співвласником квартири є її неповнолітній син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В належній їй квартирі зареєстрований її колишній чоловік, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Але з листопада 2017 року її колишній чоловік в даній квартирі не проживає та не з`являється.
Відповідач не бере участі в оплаті комунальних послуг та не виконує інші обов`язки, передбачені законодавством з утримання квартири .
Реєстрація відповідача у належній позивачеві квартирі створює перешкоди у користуванні та розпорядженні нею. Вона самостійно не має можливості зняти відповідача з реєстраційного обліку у належній їй квартирі, так як для цього потрібна його особиста присутність, що й стало підставою звернення до суду.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила,що відповідач права власності на зазначену квартиру не має. Відповідач за власною волею припинив проживати в належному їй та її синові житловому приміщенні, забравши свої речі. З листопада 2017 року відповідач проживає у своєї матері. За цей період відповідач наміру проживати в квартирі не виявляв. Відповідач спілкується з сином по телефону. Іноді відвідує його, але його перебування у квартирі пов`язується із спілкуванням із сином, а не з його бажання проживати та користуватись даним житловим приміщенням.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву не надав.
Третя особа,що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, представник Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.
Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житло та право користування житлом.
Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_4 , є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.12.1993 року і договору дарування частки квартири від 24.06.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного округу Дніпропетровської області Малашовою Г.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 735 що підтверджується оригіналом і копією свідоцтва про право власності на житло і договору дарування та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Іншим співвласником квартири є неповнолітній син позивачки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на частку квартири від 20.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного округу Дніпропетровської області Малашовою Г.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 1444 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності
В квартирі належній позивачеві та її сину, зареєстрований відповідач ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був попереднім співвласником квартири та колишнім чоловіком позивачки. За доводами позивача ОСОБА_2 , не проживає в зазначеній квартирі з листопада 2017 року.
Відповідач будь-яких доводів на спростування даного факту не надав.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно пп. 1 ч. 1 т. 346 ЦК України право власності припиняється зокрема відчуження власником свого майна.
Судом встановлено, що уклавши договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на частку квартири відповідач втратив право власності на частку зазначеної квартири, яке включає в себе і право користування нею.
Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідач, є бувшим чоловіком позивача та батьком її сина, таким чином є колишнім членом сім`ї позивача. Проте із переходом права власності на належну відповідачеві частку квартири до нового власника відповідач втратив право користування квартирою.
Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно акту депутата Верхньодніпровської міської ради від 20 січня 2021року відповідач, ОСОБА_2 , не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .
Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідача в квартирі позивача протягом одного року без поважних причин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням підлягають задоволенню. Дане рішення приймається судом відповідно до обраного позивачем способу захисту цивільних прав який передбачений ст. 16, 391,405 ЦК України, та з якими погоджується суд.
Будь-яких доказів на підтвердження факту проживання в належній позивачеві квартирі, наміру користуватись нею, відповідач суду не надав.
Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..
У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.
Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідачем не надано доказів і того, що позивач чи інші особи створювали йому перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. З чого суд приходить до висновку, що відповідач не має наміру проживати у квартирі позивача та користуватись нею.
За даних обстави, суд з метою захисту права власності позивача, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати відповідача, ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За наведених вище обставин суд вважає, що реєстрація відповідача у належному позивачеві на праві власності житловому приміщенні порушує право приватної власності позивача на зазначене житлове приміщення.
Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином рішення суду про визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908.00 грн.
Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 - 908-00 грн., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем та/або подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення та/або апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги та/або заяви про перегляд заочного рішення, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги та/або заяви про перегляд заочного рішення, залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений: 31.03.2021 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 31.03.2021 року

Дата набрання законної сили: 01.05.2021 року