ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року

м.Суми

Справа №577/2623/20

Номер провадження 22-ц/816/365/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

на заочне рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2020 року, в складі судді Кравченка В.О., ухвалене у м. Конотоп, повний текст якого складено 01 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в:

20 липня 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 червня 2010 року між банком та відповідачкою укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, розмір якого в подальшому було збільшено до 9000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом. Позивач свої зобов`язання перед відповідачкою виконав та надав кредит в розмірі, встановленому договором.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором, станом на 31 травня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 22729,92 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 14891,68 грн, в тому числі заборгованості за простроченим тілом кредиту - 14891,68 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 6229,67 грн; пені - 50,00 грн; штрафу - 500 грн (фіксована частина) та штрафу - 1058,57 грн (процентна складова), яку банк просив стягнути на свою користь.

Заочним рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2020 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 14891,68 грн заборгованості за кредитним договором та 1377,14 грн судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Вказує, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитними коштами є сплата відсотків. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні відсотків за користування кредитом, це призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, порушує стабільність банку.

Доводить, що відповідачкою власноручно було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» в якій зазначено, базова відсоткова ставка за користування кредитом 2,5% на місяць (30% на рік), розмір щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір та порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості та розмір штрафу при пропущенні строків платежів.

При цьому, з виписки по рахункам відповідачки та розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка користувалась кредитними коштами, а також частково погашала заборгованість за договором.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 до апеляційного суду не направила.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 червня 2010 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, розмір якого було збільшено до 9000 грн (а.с. 29,31).

Друкованим текстом анкети-заяви передбачено, зокрема, наступне: «Я згоден(-на) з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився(-лась) і згоден(-на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які надані мені для ознайомлення у письмовому вигляді.

Крім того, при укладенні кредитного договору ОСОБА_1 було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка містить істотні умови кредитування, а саме: розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами 2,5% у місяць або 30% річних, визначено порядок щомісячної сплати платежів, нарахування та розмір комісії (а.с. 32).

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачем не підписані (а.с. 33-57).

З довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано ряд кредитних карток, в тому числі: № НОМЕР_1 , дата відкриття 11 квітня 2016 року, термін дії 12/19; № НОМЕР_2 , дата відкриття 06 липня 2017 року, термін дії 05/21 (а.с. 30).

З виписки за картковими рахунками вбачається, що відповідач користувалася кредитним лімітом з червня 2010 року (а.с. 19-28).

Згідно з розрахунком позивача, станом на 31 травня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором складає 22729,92 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 14891,68 грн, в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту - 14891,68 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 6229,67 грн; пеня - 50,00 грн; штраф - 500 грн (фіксована частина) та штраф - 1058,57 грн (процентна складова), яку банк просив стягнути на свою користь.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками та неустойки за порушення виконання зобов`язання, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі не було досягнуто домовленості у належній формі, передбаченій законодавством, щодо істотних умов такого договору, а саме, не узгоджено у письмовій формі розміру відсотків за договором, відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції щодо відмови позивачу у стягненні відсотків та пені узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Так, частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. ст. 526, 530 ч. 1 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно заяви від 25 червня 2010 року та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаних відповідачкою, базова процентна ставка в місяць по даному типу карти на час укладення кредитного договору складала 2,5% (30% річних).

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, процентна ставка стосовно використання кредитних коштів змінювалась банком, зокрема, у період з 25 червня 2010 року по 29 серпня 2014 року відповідачці нараховувались проценти у розмірі 30 % річних (2,5% на місяць), у період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,8% річних (2,9% на місяць), з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року 43,2% річних (3,6% на місяць), з 01 червня 2015 року по 21 березня 2016 року застосовувалось дві процентні ставки 34,8% та 43,2% річних (2,9% та 3,6% на місяць, відповідно), з 22 березня 2016 року по 05 липня 2017 року 43,2% річних (3,6% на місяць), з 06 липня 2017 року по 31 травня 2020 року 42% річних (3,5% на місяць).

У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається із заяви від 25 червня 2010 року та довідки про умови кредитування сторони погодили розмір процентної ставки на момент укладення кредитного договору на рівні 30 % річних (2,5% на місяць). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з відповідачкою було погоджено підвищення процентної ставки до 34,8% та 43,2%, а потім до 42% річних АТ КБ «ПРИВАТБАНК» всупереч положенням ст. 81 ЦПК України суду не надано.

Крім того, вбачається, що в період, коли банк почав застосовувати підвищені процентні ставки, діяла редакція ст. 1056-1 ЦК України, ч. 3 якої передбачала, що встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, банк надав суду розрахунок заборгованості, в якому розмір заборгованості по процентам за період з 01 вересня 2014 року по 31 травня 2020 року обрахований, виходячи з підвищених процентних ставок, які в установленому законом порядку з відповідачкою не були погоджені.

Розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, виходячи з базової процентної ставки 2,5% на місяць, погодженої сторонами, позивачем місцевому суду не надано.

Також з розрахунку вбачається, що фактично проценти за користування кредитними коштами нараховувались на тіло кредиту та на проценти за користування кредитними коштами.

Даний порядок обрахунку процентів за користування кредитними коштами між сторонами в письмовій формі не погоджувався. Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами.

Відтак, розрахунок нарахованих відповідачу відсотків, не можна вважати правильним.

Зазначення розміру процентної ставки у виписці по рахунку не свідчить про її узгодження сторонами.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту ст. ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на доказування суми заборгованості для її відшкодування з іншої сторони, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду без відповідних дій з боку сторони з приводу необхідності надання чи збирання певних засобів доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначити розмір заборгованості по відсотках, оскільки тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладено саме на позивача, який не надав місцевому суду розрахунку заборгованості по процентам, виходячи з узгодженої сторонами базової процентної ставки 30% річних (2,5% на місяць).

Відтак, відсутні підстави для стягнення заборгованості по процентам у заявлених позивачем розмірах та порядку нарахування.

Що стосується наданого АТ КБ «ПриватБанк» апеляційному суду нового доказу, а саме уточненого розрахунку заборгованості, який надійшов на адресу апеляційного суду 09 березня 2021 року разом з поясненнями по справі, колегія суддів апеляційного суду вказаний доказ не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи наведені норми процесуального права, новий доказ, а саме уточнений розрахунок заборгованості, на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, не приймається під час апеляційного перегляду справи, оскільки наданий апеляційному суду без додержання порядку та строків його подання.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відмовивши у стягненні відсотків по кредиту, суд першої інстанції, тим самим, допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, то колегія суддів зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Зважаючи на те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді: В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук