ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2019 року по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради є власниками земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1 . Так, в межах повноважень, наданих Дніпровською міською радою, згідно рішення від 18.02.2004 №18/15 «Про обсяги і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», рішення №34/18 від 14.07.2004 «Про організацію здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель» за зверненням департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради, робочою групою по самоврядному контролю за використанням та охороною земель районної у місті Дніпрі ради здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства використання земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено акт № 1807 від 12.12.2018 року, яким встановлено факт, що земельна ділянка за зазначеною адресою вище використовується всупереч статті 125, статті 126 Земельного кодексу України ОСОБА_1 (далі Відповідач) для особистих потреб. Земельна ділянка не огороджена парканом, не охороняється, використовується по фактичному розміщенню гаражу та нежитлових приміщень. Площа земельної ділянки складає 71,18 кв.м. Будь які правовстановлюючі документи на вищезазначену земельну ділянку та на будівництво, що розташоване на ній у відповідача відсутні. Тому позивач просить зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого гаражу та нежитлових приміщень, загальною площею 71,18 кв.м.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2019 року задоволено позовні вимоги, зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого гаражу та нежитлових приміщень, загальною площею 71,18 кв. м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 12 вересня 2018 року до Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради надійшла заява ОСОБА_2 , в якій зазначено, що останньому на праві приватної власності належить гараж № НОМЕР_1 та земельна ділянка , кадастровий номер :02:394:0081, розташовані у дворі будинку АДРЕСА_1 . Власником гаражу, що знаходиться поруч із належним ОСОБА_2 гаражем № НОМЕР_1 споруджено незаконну надбудову над гаражем (на думку заявника №4) у вигляді повноцінного другого поверху та високого даху над ним, яка спирається на опорну стінку між зазначеними гаражами, що є спільним несучим конструктивним елементом обох гаражів, у зв`язку з чим заявник просить провести перевірку викладених фактів та прийняти відповідні заходи за для знесення незаконно-споруджених об`єктів (а.с.18).

Дніпровською міською радою, згідно рішення від 18.02.2004 №18/15 «Про обсяги і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», рішення №34/18 від 14.07.2004 «Про організацію здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель» за зверненням департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради, робочою групою по самоврядному контролю за використанням та охороною земель районної у місті Дніпрі ради здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства використання земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами перевірки Виконавчим комітетом Шевченківської районної у місті Дніпрі ради складено Акт №1807 від 12.12.2018 року в якому зазначено , що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 використовується всупереч статті 125, статті 126 Земельного кодексу України ОСОБА_1 , для особистих потреб. Земельна ділянка не огороджена парканом, не охороняється, використовується по фактичному розміщенню гаражу та нежитлових приміщень. Площа земельної ділянки складає 71,18 кв.м. За результатами зазначеної перевірки, відповідачу надіслано попередження з вимогою усунення порушень земельного законодавства шляхом надання правовстановлюючих документів на самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на момент звернення до суду, відповідачем не надано правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку (а.с.8-11).

Згідно з листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 25.10.2018 №4/11-2342, станом на 24.10.2018 за адресою земельної ділянки: АДРЕСА_1 відсутні реєстраційні записи щодо цивільно-правових угод, укладених між Дніпровською міською радою (як власника земельної ділянки) та фізичними або юридичними особами (а.с.13-14).

Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради у листі від 24.10.2018 №4/1-674 повідомило, що дозвільна документація стосовно об`єктів будівництва по вищезазначеній адресі не надавалась (а.с.15).

Згідно з листом Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 24.10.2018 № 3/15-327 відповідно до даних містобудівного кадастру та Адресного плану міста адреса: АДРЕСА_1 , жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна або змінена ця адреса, відсутній (а.с.12).

Апеляційним судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №241758638 від 26.01.2021, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №2032 від 14.05.2013 належать нежитлові приміщення №1, 3, 4 (офіс) в житловому будинку літ.А-2 в цоколі І поверсі, загальною площею 112,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Споруда, яка зазначена у позові не перебуває у власності відповідача.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до у частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дає підстави вважати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання статті 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада це жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц, від 15 травня 2019 року у справах №№552/91/18, 554/9144/17).

Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальних повноважень щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі іншої особи, як співвідповідача.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; розглянувши дану справу в межах доводів апеляційної скарги; встановивши, що позивачем не доведено факт побудови саме відповідачем спірної споруди, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з постановленням нового про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не є належним відповідачем.

Так, земельна ділянка, яка розташована на АДРЕСА_1 відповідачу у власність чи користування не виділялась, що визнано сторонами.

Право власності на спірну споруду за позивачем не зареєстровано, що підтверджується наведеними вище письмовими доказами.

Твердження апелянта, що він не є ні власником, ні користувачем, ні забудовником спірної споруди - не спростовано.

Відповідно до пояснень представника позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, гр. ОСОБА_2 , який звернувся до позивача для проведення перевірки, будь-яких доказів щодо особи, яка збудувала спірний гараж не надав; відповідні докази міською радою не встановлені.

Колегія наголошує, що клопотань про надання доказів чи витребування доказів судом позивачем не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Отже, висновок місцевого суду про те, що спірна споруда побудована саме відповідачем ґрунтується на припущеннях.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, належним чином фактичні обставини не встановив, що призвело до ухвалення неправильного рішення, яке підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено, а в задоволенні позову відмовлено, на користь ОСОБА_1 з Дніпровської міської радипідлягає стягненню судовий збір в сумі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 00 коп, що сплачений апелянтом при поданні апеляційної скарги, що підтверджується копіями квитанцій №ПН73232К від 26.06.2020 року та №17698066 від 27.08.2020 (а.с.64, 77).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення відмовити.

Стягнути з Дніпровської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді