ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/2238/20Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р.
Провадження № 22-ц/817/360/21 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

та учасників справи представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Переймибіди Р.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №599/2238/20 за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк Приват Банк на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк Приват Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, ухваленого суддею Іваницьким О.Р., повне судове рішення складено 29 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИв:

Представник АТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Вимоги обґрунтовані тим, що 02.03.2011 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Свої зобов`язання ОСОБА_1 не виконала, у встановлений строк кредит не повернула та не сплатила відсотки, внаслідок чого станом на 05.10.2020 року, її заборгованість за кредитним договором складає 21819,97 грн., яка складається із: 12651,36 грн. заборгованість за тілом кредита; 4421,44 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 4747,17 грн. нарахована пеня.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2020 року позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 12651,36 грн. та судовий збір в розмірі 2102 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Крилова О.Л., подала апеляційну скаргу про оскарження зазначеного рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог. Вважає вказане рішення суду, в цій частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права та просить скасувати рішення суду в цій частині і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги банку в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у стягненні відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України, які встановлені за домовленістю сторін в редакції Умов та Правил, розміщеній на сайті ПриватБанку у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки Універсальна; 84,0% для картки Універсальна голд та пені. Відповідачка після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, Довідкою про видані картки за договором, Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та випискою по рахункам відповідача.

Довідкою про умови кредитування, що містить підпис відповідача, сторонами погоджено всі істотні умови договору, у тому числі щодо сплати процентів, пені, однак, суд першої інстанції безпідставно відмовив у їх стягненні.

У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а, отже, й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки вбачається, що ОСОБА_1 знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік № 578/5).

Відповідачка також підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua , складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.

Судом не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 642/5533/15-ц, відповідно до яких відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України, дана справа підлягала розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, однак, з урахуванням клопотання АТ КБ "ПриватБанк" про розгляд справи за участю представника АТ КБ "ПриватБанк", у відповідності до норм частини третьої вказаної статті, апеляційний суд розглядає справу з повідомленням (викликом) учасників справи.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Переймибіда Р.Б. заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним та обгрунтованим, доводи апеляційної скарги безпідставними.

АТ КБ ПриватБанк, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи з метою особистої участі представника у судовому засіданні не подав, не вказав конкретні реквізити щодо участі у справі його представника з використанням сервісу EASYCON. А тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за відсутності представника позивача.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідачки, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується виключно в межах висновків суду про відмову у стягненні 4421,44 грн. - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, а також 4747,17 грн. пені. А тому підстави для перегляду рішення суду в іншій частині в апеляційного суду відсутні відповідно до вимог ст.367 ЦПК України.

Судом установлено, що 02.03.2011 року відповідачка ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з якою, ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку, просила надати їй перераховані нижче послуги, а саме - "Пенсійну картку", проставивши відповідну відмітку у вказаній анкеті-заяві. Із копії вищевказаної анкети-заяви від 02.03.2011 року не вбачається, що відповідачка мала намір отримати кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка "Універсальна" і таких доказів суду позивачем не надано.

В анкеті-заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Дана анкета-заява не містить відмітки, яку карту отримав відповідач, розмір кредитного ліміту, процентів за користування кредитом, а також розмір та випадки застосування штрафів і пені.

До кредитного договору банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 30.03.2011 року та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.17, 18-42).

02.03.2011 року відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Початковий кредитний ліміт встановлено у розмірі 2900 грн., який в подальшому як зменшувався так і збільшувався та в кінцевому результаті становив 8400 грн.(а.с.15).

Банк посилався на заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 05.10.2020 року у сумі 21819,97 грн., яка складається із: 12651,36 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 12651,36 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4421,44 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 4747,17 грн. - нарахована пеня.

Фактично отримані та використані відповідачкою кошти в розмірі 12651,36 грн. АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 4421,44 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, та 4747,17 грн. - нарахованої пені суд першої інстанції виходив із тих обставин, що, оскільки їх сплата умовами заяви-анкети, підписаної сторонами, не передбачена, а Тарифи і Умови, якими передбачається порядок їх нарахування та розміри, відповідачем не підписані, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 2 березня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, також відсутні підстави вважати, що сторони обумовили відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Розмір відсотків передбачений п.2.1.12,7,2 Умов, які відповідачем не підписані, натомість умовами заяви-анкети, підписаної сторонами, сплата відсотків за користування кредитними коштами не передбачена.

Колегія суддів вважає висновки суду про відмову у стягненні 4421,44 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит та 4747,17 грн. нарахованої пені такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованість за відсотками та пеню за несвоєчасну сплату кредиту і проценти за користування кредитними коштами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач окрім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилається на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті:www:privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в АТ ПриватБанк, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтвердження, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку від 02.03.2011 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Наведене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду по справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19) у постанові від 03 липня 2019 року.

З урахуванням вищезазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (02.03.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як вказала Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові по справі 342/180/17, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг AT КБ «ПриватБанк, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила висновок, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору AT КБ «ПриватБанк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк та те, що сторони обумовили; письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аргументи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин правил частини першої статті 634 ЦК України є неспроможними, оскільки Умови Правила, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги банку про стягнення заборгованості у вигляді процентів на прострочений кредит, пені за несвоєчасну сплату кредиту є безпідставними. За відсутності в анкеті-заяві від 02.03.2011 року (а.с.16) домовленості про отримання відповідачкою кредитної картки Універсальна та умов про сплату відсотків за користування кредитними коштами за цією карткою, а також пені, надана позивачем копія Довідки про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду від 30.03.2011 року (а.с.17) не дає підстав вважати, що сторонами при укладенні договору, досягнуто домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, а також пені у розмірах, на яких наполягає банк.

З урахуванням того, що ні долучені позивачем Умови і Правила надання банківських послуг, ні довідка про умови кредитування не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами договору, а анкета-заява не містить відомостей про погодження між сторонами справи розміру процентів, безпідставним на думку колегії суддів є нарахування банком процентів та пені.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За вимогами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачкою кошти 12651,36 грн. в добровільному порядку АТ КБ ПриватБанк не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, суд першої інстанції стягнув із відповідачки вказану суму відповідно до пред`явлених банком вимог позовної заяви від 04 листопада 2020 року (а.с.2-4). Однак, позивачем не було доведено і судом не встановлено наявності прострочення боржника відповідачки ОСОБА_1 у даних правовідносинах, які б давали підстави застосувати відповідальність у вигляді сплати процентів за ст.625 ЦК України, котрі, окрім іншого, розраховані банком виходячи із редакції Умов та Правил, розміщених на сайті ПриватБанку, у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки Універсальна; 84,0% для картки Універсальна голд.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача в частині безпідставного неврахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 вересня 2019 року в справі № 642/5533/15-ц та №127/7543/17 від 19.09.2012 року в справі № 750/6058/17-ц з яких вбачається, що факт підписання заяви-анкети складає договір між сторонами, з умовами якого сторона відповідача ознайомлена, оскільки пріоритет в застосуванні мають саме висновки Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладені у постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17, які, з урахуванням положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, судом першої інстанції правильно прийняті до уваги при розгляді даної справи, правовідносини в якій є подібними.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено, підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3153 грн. за розгляд справи в апеляційному суді необхідно покласти на Акціонерне товариство комерційний банк Приват Банк у відповідності до ст.141 ЦПК України .

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк Приват Банк залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на акціонерне товариство комерційний банк Приват Банк.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 2 квітня 2021 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С. Храпак Н.М.