Провадження № 88-ц/802/1/21 Категорія: 44 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І. П.

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з вересня 2009 року до червня 2011 року згідно з домовленістю з відповідачами про будівництво благодійного центру він перераховував на банківські рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» (далі АТ «Райффайзен Банк Аваль») та через довірених осіб готівкою кошти в розмірі 289 700 доларів США, що станом на 05 листопада 2009 року становило 2 320 497 грн.

Зазначав, що будівельні роботи щодо вищевказаного об`єкта відповідачі розпочали у вересні 2009 року без виготовлення проектно-кошторисної документації та спеціальних дозволів. Будівництво планувалось завершити через вісім місяців до червня 2010 року, проте фактично є незавершеним до цього часу.

Згідно з висновком комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 25 липня 2013 року № 718 відповідачами на будівництво використано 708 261 грн.

Решту перерахованих ним коштів в розмірі 1 612 236 грн відповідачі витратили на власні потреби.

За власні кошти добудував та відремонтував зазначене приміщення, на що ним додатково витрачено 320 тис. доларів США, що станом на 31 жовтня 2014 року становило 4 144 000 грн.

Вважав, що внаслідок неналежного виконання відповідачами договірних зобов`язань та неповернення отриманих коштів йому завдано збитків.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: стягнути солідарно з відповідачів на його користь грошові кошти в розмірі 8 701 460,26 грн, з яких: 4 144 000 грн завдані збитки; 3 043 556,79 грн невикористані при будівництві та неповернуті грошові кошти; 1 186 987,15 грн сума інфляційних нарахувань; 126 916,32 грн 3 % річних від неповернутої (простроченої) суми; 200 000,00 грн за завдану моральну шкоду.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 043 556,79 грн, інфляційні витрати у розмірі 1 186 987,15 грн, 126 916,32 грн 3% річних від неповернутої суми та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову у позові. В апеляційній скарзі заперечив отримання ним від позивача ОСОБА_1 коштів у розмірі 289700 доларів США та недоведеність цієї обставини, безпідставне покладення на нього та ОСОБА_5 солідарної відповідальності, неналежність висновку будівельно-технічної експертизи, недоведеність строків настання виконання зобов`язань, безпідставне стягнення моральної шкоди.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року в частині відмови у стягнення 4144000 грн. за завдані збитки жодним із сторін не оскаржено.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року, заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 1 612 236 грн та моральної шкоди у розмірі 50 000 грн скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 1 186 987,15 грн та 3% річних у розмірі 126 916,32 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 186 987,15 грн та 3% річних у розмірі 126 916,32 грн відмовлено.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог щодо солідарного стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 1 431 320,79 грн, а також в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог залишено без змін.

Скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 1 186 987 грн 15 коп. інфляційних втрат та 126 916 грн 32 коп. 3 % річних та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що індекс інфляції застосовується до грошових (договірних) зобов`язань, а не до зобов`язань з відшкодування шкоди, які випливають із деліктних правовідносин.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення 1 431 320 грн 79 коп. матеріальної шкоди та відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що станом на день пред`явлення позову у порядку цивільного судочинства фактичний розмір спричиненої позивачу кримінальним правопорушенням шкоди становив 3 043 556 грн 79 коп., оскільки вироком суду стягнено 1 612 236 грн, тому задоволенню підлягає шкода у розмірі 1 431 320 грн 79 коп.

14 лютого 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди на підставі пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України, а саме скасування вироку суду, який став підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 липня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року відмовлено.

ОСОБА_4 оскаржив в касаційному порядку зазначену ухвалу апеляційного суду.

Постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 07 липня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанцій Верховний Суд зазначив, що оскільки висновки судів у кримінальній справі № 161/18755/13-к щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 взяті за основу судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи та ухвалення судових рішень, обставини, встановлені у кримінальній справі, враховані судами при оцінці всіх доказів, визначення розміру відшкодування шкоди, отже, висновки апеляційного суду про відсутність підстав для визнання постанови Верховного Суду від 16 січня 2020 року нововиявленими обставинами є неправильними.

Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що постанова Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 161/18755/13-к є нововиявленою обставиною у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, а отже, є підставою для перегляду рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Апеляційним судом встановлено такі обставини.

У лютому 2020 року ОСОБА_4 звернувся до Волинського апеляційного суду із заявою про перегляд рішення апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року за нововиявленими обставинами, посилаючись, як на нововиявлену обставину, на постанову Верховного Суду від 16 січня 2020 року, якою вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 серпня 2018 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підставі яких були ухвалені судові рішення судами першої та апеляційної інстанції у цій справі, скасовано та кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину в діях останніх.

Із мотивувальної частини рішення апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року вбачається, що підставою для скасування заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 06 серпня 2014 року в частині стягнення 3% річних та індексу інфляції та відмови у цій частині позовних вимог апеляційний суд послався на те, що позивач звернувся в суд з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, що підтверджено вироком Луцького міськрайонного суду від 06 серпня 2014 року та дійшов висновку, що положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до деліктних правовідносин.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення 1 431 320 грн 79 коп. матеріальної шкоди та відмови у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із доведеності вини відповідачів у заподіянні позивачеві ОСОБА_1 шкоди вироком Луцького міськрайонного суду від 06 серпня 2014 року та врахував, що станом на день пред`явлення позову у порядку цивільного судочинства фактичний розмір спричиненої позивачу кримінальним правопорушенням шкоди становив 3 043 556 грн 79 коп., оскільки вироком суду стягнено 1 612 236 грн, тому задоволенню підлягає шкода у розмірі 1 431 320 грн 79 коп.

З наведеного вбачається, що висновки апеляційного суду при постановленні рішення від 17 грудня 2015 року обґрунтовані посиланням на обставини, встановлені вироком Луцького міськрайонного суду від 06 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області у кримінальній справі № 161/18755/13-к щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і, враховані та взяті за основу при оцінці всіх доказів, визначенні розміру відшкодування шкоди.

Обставини, на які посилався ОСОБА_4 у заяві про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами не були відомі заявнику, оскільки Верховним Судом у складі касаційного кримінального суду було ухвалено 16 січня 2020 року постанову про скасування вироку Луцького міськрайонного суду від 06 серпня 2014 року, тобто, на момент розгляду справи та ухвалення судових рішень зазначеної постанови Верховного Суду не існувало.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно із частиною другою статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Для визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Ураховуючи викладене, постанова Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 161/18755/13-к є нововиявленою обставиною у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди.

Відповідно до положень частин 1- 2 статті 429 ЦК України справа за заявою про перегляд судового рішення за нововоиявленими обставинами розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.

Згідно з частиною 3 статті 429 ЦПК України, суд може 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;

2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;

3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Вивчивши заяву про перегляд рішення апеляційного суду за нововиявленими обставинами, заслухавши пояснення учасників справи, аналізуючи наявні в матеріалах справи та подані суду апеляційної інстанції докази, апеляційний суд дійшов висновку, що заяву належить задовольнити, рішення апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, виходячи з такого.

Відповідно до положень частини І статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною І статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з приписами частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що органами досудового слідства та судами встановлено існування домовленості між ним та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про будівництво на Волині благодійного центру, притулку для сиріт та складів для прийому, яке мало закінчитись до літа 2010 року, та для цієї мети перерахував через «Райфайзен Банк Аваль» та передав готівкою через довірених людей відповідачам 289 700 доларів США, що станом на 05.11.2009 становило 2 320 497 гривень.

В уточненій позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначив також про встановлену органами досудового розслідування домовленість щодо будівництва, крім іншого, житлового будинку (т. І а.с. 51).

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2020 року скасовано вирок Луцького міськрайонного суду Волинської від 06 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 серпня 2018 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підставі яких були ухвалені судові рішення судами першої та апеляційної інстанції у цій справі, скасовано та кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину в діях останніх.

Тому обов`язком позивача відповідно до положень статей 13, 81 ЦПК України є доведення на загальних підставах заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

В матеріалах цивільної справи відсутні докази, які підтверджують доводи позивача про спільну домовленість між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з другої сторони таких об`єктів, як благодійного центру, притулку для сиріт та складів для прийому, а також про строки будівництва та про спільне зобов`язання щодо будівництва будинку.

У даному судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що домовленість, як щодо будівництва, так і щодо спільних зобов`язань відповідачів була усною.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції та у даному судовому засіданні, представник відповідачів заперечив виникнення у відповідачів спільного зобов`язання, пояснивши, що кожен із відповідачів, зокрема - ОСОБА_4 погодився на пропозицію позивача придбати за надані ним кошти земельну ділянку та побудувати на ній будинок, а пізніше - відповідач ОСОБА_5 домовився з ОСОБА_1 виконати окремі внутрішні роботи. Доказів протилежного суду не надано.

З наданих позивачем заяв на пересилання коштів вбачається, що ОСОБА_1 у 2010 році ініціював пересилання коштів відповідачу ОСОБА_4 , а у 2011 році відповідачу ОСОБА_5 , що підтверджує доводи представника відповідача про те, що лише після зведення ОСОБА_4 будинку та настання стадії виконання внутрішніх робіт ОСОБА_6 домовився з ОСОБА_5 про виконання внутрішніх робіт, тобто спільних зобов`язань у відповідачів перед ОСОБА_1 не виникло, тому вимоги про солідарну відповідальність відповідачів є безпідставними.

На підтвердження доводів про розмір витрачених на будівництво коштів, у даному судовому засіданні позивачем надано висновок комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 27 листопада 2012 року № 7189-7192, якою встановлено, що будівництво незавершеного житлового будинку по АДРЕСА_1 велося без робочого проекту, отже, провести дослідження відповідності проектно-кошторисній документації та вимогам будівельним нормам і правилам не надається можливим. При проведенні огляду досліджуваного житлового будинку в с. Крупа Луцького району було встановлено неякісно виконані роботи. Відсоток готовності незавершеного будинку становить 96 %. Вартість виконаних робіт вищевказаного будинку становить 631 261 грн. Вартість земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 складає: 77 000 гривень (т.3 а.с. 47).

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з приписами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Ураховуючи ту обставину, що висновок комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 27 листопада 2012 року № 7189-7192 підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням статті 102 ЦПК України.

Колегія суддів враховує допустимість висновку як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі скасовано.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 461/3675/17.

Наведеним спростовують аргументи апеляційної скарги про неналежність, як доказу, висновку будівельно-технічної експертизи.

Поданий у даному судовому засіданні представником відповідачів Звіт про оцінку незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , № О-251 за 2012 рік не спростовує висновків комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 27 листопада 2012 року № 7189-7192, проведеної атестованими судовими експертами, які попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що відповідає положенням частини 6 статті 102 ЦК України.

До позовної заяви позивачем додано виписку по рахунку ОСОБА_4 у Публічному акціонерному товаристві «Райфайзен Банк Аваль» за період з 01.01.2005 по 04.07.2011, з якої вбачається, що на рахунок останнього з 14.09.2009 по 13.10.2010 надійшло 187000 доларів США (т.І а.с. 120 -124).

Водночас, із виписки по рахунку не можливо встановити, хто здійснював переказ коштів відповідачу ОСОБА_4 .

Апеляційним судом задоволено письмове клопотання представника позивача від 11 березня 2021 року про долучення до матеріалів справи «перекладу платіжних квитанцій «Bank of Amerika» щодо надіслання грошових коштів ОСОБА_4 на загальну суму 187 000 доларів США та ОСОБА_5 на 68000 доларів США ( т.3 а.с73-101). Належить відмітити, що апеляційним судом за клопотанням представника відповідача оглядались оригінали зазначених документів, складених на іноземній мові, переклад яких є в матеріалах справи.

Надаючи правову оцінку зазначеним доказам відповідно до положень статті 89 ЦПК України, як кожному зокрема, так і у системному зв`язку із випискою по рахунку ОСОБА_4 , беручи до уваги ту обставину, що виписка по рахунку на підтвердження надходження коштів ОСОБА_5 безпосередньо від позивача ОСОБА_1 суду не подана, апеляційний суд встановив таке.

Докази, які названі представником позивача платіжними квитанціями, згідно з наданим перекладом, іменовані як «Заява та дозвіл на переказ грошових коштів».

Відповідно до заяв від 21.06.2010, 26.10.2009, 10.09.2009, 09.09.2009, 25.11.2009, 13.04.2010, вони зроблені про перерахування коштів ОСОБА_4 з рахунку «Світло Надії» ІНК» на загальну суму 140 000 (т.3 а.с. 75, 81, 83, 91, 97, 99). Разом з тим, із виписки по рахунку вбачається, що не по всіх заявах про переказ коштів з рахунку «Світло Надії» ІНК надійшли кошти на рахунок ОСОБА_4 , а саме, кошти по заявах від 21.06.2010, згідно з випискою по рахунку, ОСОБА_4 не перераховувались ( т. 3 а.с.75, 83, т.1 а.с.120-124).

Відповідно до заяв від 24.08.2010, 09.10.2010, 01.07.2010 вони зроблені про перерахування коштів з рахунку ОСОБА_7 , та були зараховані на рахунок ОСОБА_4 , що підтверджується випискою по рахунку у Публічному акціонерному товаристві «Райфайзен Банк Аваль» (т.1 а.с. 120, 124, т.3 а.с. 89, 93, 95).

Заяви від 03.05.2010, 01.02.2010, 03.03.2010 вказують про намір перерахування коштів ОСОБА_5 з рахунку «Світло Надії» ІНК» на загальну суму 46000 доларів США (т.3 а.с. 77,85,87), а заявами від 26.01.2011, 04.03.2011 на загальну суму 23000 доларів США ініційовано переказ коштів з рахунку ОСОБА_7 (т.3 а.с. 79,101).

Хоча представником відповідача ОСОБА_5 не заперечується обставина надсилання ОСОБА_1 грошових коштів для виконання ним внутрішніх робіт, проте на запитання апеляційного суду про розмір коштів, отриманих ОСОБА_5 за переказами безпосередньо від ОСОБА_1 , представник послався на те, що такі відомості містяться в апеляційній скарзі. Однак у тексті апеляційної скарги відсутні пояснення про розмір фактично отриманих ОСОБА_5 від ОСОБА_1 грошових коштів.

Водночас позивачем не подано суду доказів про розмір зарахованих на рахунок ОСОБА_5 грошових коштів відповідно до зроблених заяв від 26.01.2011, 04.03.2011 року. Як вбачається із змісту заяв про переказ коштів, такий документ підтверджує лише намір перерахувати коштів, однак не містить відомостей про їх перерахування, не відноситься до платіжних документів. Отже, недоведеною є обставина про розмір коштів, перерахованих ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 для здійснення ним будівництва будинку.

При з`ясуванні апеляційним судом питання на підставі чого ОСОБА_6 здійснював перерахунок коштів з рахунків благодійної організації «Світло Надії», позивач пояснив, що на той час він був керівником зазначеної благодійної місії.

Адресовані на ім`я адвоката Хомича Р.В. листи благодійної організації «Світло Надії» від 06 листопада 2015 року, від 17 березня 2017 року підтверджують про перерахування коштів місії на рахунок ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та про передачу у дар місії, у зв`язку з наявністю фінансових боргів у ОСОБА_1 перед місією, належного йому на праві власності будинку вартістю 360000 доларів США Проте недоведеною є обставина, що фінансові борги у ОСОБА_1 , на погашення яких він подарував будинок, пов`язана з переказом коштів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на будівництво будинку в АДРЕСА_1 ( т. 3 а.с. а.с.28-29).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про переказ коштів відповідачам для реалізації проекту щодо благодійної діяльності.

Викладена в довідках від 06 листопада 2015 року, від 17 березня 2017 року інформація про те, що перераховані в 2009 2011 роках ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кошти є власністю ОСОБА_1 спростовуються наданими представником позивача заявками на перерахунок коштів та випискою по рахунку, з яких вбачається що власником рахунків є « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНК( т. І а.с. 120-124, т. 3 а.с. 28-29, т.3 а.с. 75,81, 83, 91, 97, 99).

На думку апеляційного суду зазначені докази вказують на існування цивільно-правових відносини між ОСОБА_1 та благодійною організацією «Світло Надії» та не підтверджують права позивача вимагати повернення коштів, перерахованих благодійною організацією на користь відповідачів.

Відповідно до положень статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Позивачем не подано належних та допустимих доказів про укладення на час звернення до суду з позовом - 04 листопада 2014 належним чином посвідченої та зареєстрованої угоди про відступлення права вимоги між ним та благодійною організацією «Світло Надії».

Крім того, при зверненні до суду з позовом та під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції позивач не повідомляв про такі обставини та не обґрунтовував ними поданий позов. Ці докази, на відміну від висновку судової будівельно-технічної експертизи та виписок по рахунку, не були предметом дослідження судів при розгляді справи.

Не подано також доказів про укладення угоди про відступлення права вимоги за правилами законодавства США.

Оскільки з позовної заяви вбачається, що позивач звернувся в суд з позовом як фізична особа і у власних інтересах, просив стягнути з відповідачів перераховані ним кошти, апеляційний суд при підрахунку коштів бере до уваги докази, які підтверджують розмір перерахованих коштів ОСОБА_4 безпосередньо з рахунків, які належать ОСОБА_1 .

Випискою по рахунку підтверджується, що позивач перерахував на користь ОСОБА_4 67 000 доларів США, що еквівалентно 529541,30 грн. (20000 дол. США х 7.89 грн. =157800, 27000 дол. США х 7.91 грн.= 213567,30 грн, 20000 дол. США х 7.91 грн = 158174 грн.).

Визначення грошового еквівалента в національній валюті апеляційний суд провів виходячи із встановленого Національним банком Офіційного курсу долара США на час здійснення перерахунку коштів. Станом на 24.08.2010 офіційний курс 7.89 грн. за 1 долар США, станом на 09.10.2010 року 7.91 грн. за 1 долар США станом на 01.07.2010 року 7.91 грн. Визначаючи еквівалент у гривнях станом на день надходження коштів апеляційний суд виходить з того, що після отримання коштів вони використовувались для будівництва, в ході якого був збудований будинок в АДРЕСА_1 .

Як у позовній заяві, так і в уточненій позовній заяві, позивач обґрунтовував позовні вимоги щодо розміру фактично витрачених на будівництво коштів посилаючись на висновок судової будівельно-технічної експертизи та вказував, що на придбання земельної ділянки в селі Крупа Луцького району відповідачами було використано кошти в розмірі 77000 грн., зазначена сума враховувалась позивачем при визначенні розміру коштів, що підлягають стягненню з відповідачів.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не змінював позовних вимог, тому його аргументи у даному судовому засіданні про те, що ОСОБА_4 не купляв земельної ділянки та не витрачав для цієї мети коштів, суд відхиляє.

При розгляді апеляційним судом заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами позивач ствердив, що новозбудований будинок в АДРЕСА_1 розташований на двох земельних ділянках, які були придбані у двох співвласників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 разом із розташованим на земельних ділянках будинком, який після придбання, був знесений, а земельні ділянки об`єднані в одну.

Ураховуючи, що висновком комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 27 листопада 2012 року № 7189-7192 , встановлено, що на будівництво незавершеного житлового будинку по АДРЕСА_1 витрачено 631 261 грн., вартість земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 складає: 77 000 грн., всього використано на будівництво та придбання земельної ділянки 708 261 грн, про що зазначав позивач в позовній і уточненій позовній заяві та під час розгляду справи судом першої інстанції, позивачем перераховано на час проведення будівельних робіт кошти в розмірі 67000 доларів США що еквівалентно 529541.3 грн., доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_4 не використав для будівництва наданих для цієї мети коштів, є безпідставними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір будівельного підряду.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ч. І ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Дійшовши висновку про укладення між сторонами у справі договору будівельного підряду суд першої інстанції не звернув уваги на те, що домовленість сторін про будівництво житлового будинку була усною, тоді як погоджена сторонами проектно-кошторисна документація, яка є однією з істотних умов даного правочину, взагалі відсутня, що в свою чергу відповідно до ст. 638 ЦК України дає підстави вважати такий договір неукладеним.

Відповідно до положень статті 837 ЦПК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач в позовній заяві, а відповідач ОСОБА_4 в апеляційній скарзі стверджували про домовленість щодо будівництва будинку, виконання будівельних робіт.

Апеляційним судом з`ясовувалось в позивача питання щодо правовідносин, які виникли між сторонами та підстав звернення з позовом. Представник позивача повідомив в суді апеляційної інстанції, що між сторонами виник договір підряду на виконання будівельних робіт. З урахуванням змісту позовної заяви, пояснень сторін та обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 виникли правовідносини підряду на виконання будівельних робіт і зобов`язання за цим договором ОСОБА_4 були виконані.

Крім того, приписами статті 858 ЦК України, якою визначено відповідальність підрядника за неналежну якість роботи, не передбачено такого способу захисту права, як повернення одержаних на будівництво та невикористаних коштів.

Що стосується позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_5 , то позивачем всупереч вимог статті 13, 81 ЦПК України не доведено заявлених позовних вимог щодо розміру коштів надісланих та розміру невиконання зобов`язання.

Заперечуючи наявність боргу перед ОСОБА_1 , представник відповідача повідомив суду, що в ході розгляду судами кримінальної справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали у власність ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди квартиру вартістю 30 000 доларів США. Позивач ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції визнав цю обставину.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_6 , провівши розрахунок виконання відповідачами зобов`язань щодо будівництва будинку заявив вимогу про відшкодування збитків у зв`язку з неякісним виконанням робіт у розмірі 4144000 грн. Пред`явлення такої вимоги додатково підтверджує про укладення між сторонами договору будівельного підряду, оскільки положеннями пункту 3 частини І статті 858 ЦК України передбачена така форма відповідальності за неякісне виконання робіт за договором підряду, як відшкодування своїх витрат на усунення недоліків.

Апеляційний суд зауважує, що заочне рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні 4144000 грн. заподіяної шкоди не оскаржувалось та відповідно до положень статті 367 ЦК України, апеляційним судом не переглядається.

Суд визнає неналежними доказами подані представниками позивача та відповідача протоколи допиту свідків у зв`язку з таким.

Поняття доказів визначено положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України.

Згідно з приписами статті 78 ЦПК України ,суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту є Кримінальний процесуальний кодекс України (далі КПК України).

У частині першій статті 23 КПК закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою

Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в цивільному судочинстві.

У даній справі встановлено, що постановою Верховного Суду від 16 січня 2020 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 серпня 2018 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасовано, провадження в кримінальній справі закрито.

Тому надані представниками сторін протоколи допиту свідків у вказаному кримінальному провадженні є неналежними доказами.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06 листопада 2018 року по справі №822/551/18, від 06.11.2018 по справі №822/551/18, від 08.08.2018 по справі №820/4428/17 від 26.06.2018 по справі №808/2360/17.

Врахування висновків Верховного Суду при розгляді справи передбачено положеннями ч. 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» , згідно з якою висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до приписів пунктів 3, 4 частини 5 статті 12 ЦПК України, суд роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

Розглядаючи заяву ОСОБА_11 про перегляд рішення апеляційного суду за нововиявленими обставинами, апеляційний суд, на виконання приписів пунктів 3.4 частини 5 статті 12 ЦПК України неодноразово роз`яснював учасникам справи, у тому числі представникові позивача про обов`язок доказування, наслідки неподання доказів на підтвердження обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень.

У зв`язку з цим за клопотаннями представників позивача та відповідачів судом оголошувались перерви в судових засіданнях 11.02.20201, 12.0232021 та задовольнялись клопотання представників про долучення доказів, тому суд виконав свій обов`язок щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи та постановляє рішення на підставі поданих сторонами доказів.

Надавши правову оцінку доказам, які подані сторонами, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів одержаних та неповернутих коштів, у зв`язку з чим в задоволенні позову у частині стягнення коштів належить відмовити.

Оскільки позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, 3% річних та індексу інфляції є похідними від вимог про стягнення коштів, такі вимоги також не можуть бути задоволені.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами підлягає задоволенню, тому скасовує рішення апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року за нововиявленими обставинами, задовольняє апеляційну скаргу про скасування заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року в оскаржуваній частині та постановляє нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись п. 3 ч.1 ст. 424, п.2 ч.2 , п.2 ч.3 ст. 429, статтями 381-384 ЦПК України,

постановив:

Заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року за нововиявленими обставинами задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди скасувати.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_12 подану в інтересах відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: