Номер провадження: 22-ц/813/4759/21
Номер справи місцевого суду: 497/745/2020
Головуючий у першій інстанції Кодінцева С. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» на рішення Болградського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року, позивач ОСОБА_1 звернулась до Болградського районного суду Одеської області з позовом, в якому просила стягнути з ПрАТ «Болградський виноробний завод» на її, позивача користь заборгованість:

- по заробітній платі в сумі - 6098.55 гривень,

- компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі - 552.93 гривень,

- середній заробіток за період затримки розрахунку з 06 лютого 2020 року по 12 червня 2020 року в сумі 25 656.30 гривень,

- моральну шкоду в сумі - 5 000.00 гривень,

а всього 37 307.78 гривень.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 13.03.2014 року по 05.02.2020 року працювала в ПрАТ «Болградський виноробний завод» на посаді продавця, а потім заступника головного бухгалтера.

05 лютого 2020 року була звільнена за власним бажанням. При звільненні позивачем нараховано компенсацію за 22 календарних дні невикористаної щорічної відпустки, та за 10 календарних днів невикористаної відпустки працівникам, які мають дітей, тобто розрахункові в розмірі 6098.55 гривень.

На час звернення з цим позовом до суду 16.06.2020 року вказана сума позивачу виплачена не була, а відтак товариство має нести відповідальність за ст.ст.116, 117 КЗпП України, та за порушення строків виплати заборгованості по розрахунковим коштам має сплатити середній заробіток за час затримки виплати та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, та саму заборгованість.

Позивач також вважає, що діями відповідача їй завдано моральні страждання, оскільки вона втратила душевний спокій, багато часу та нервів витратила на непоодинокі звернення до відповідача з приводу виплати заборгованості, змушена була терпіти приниження з боку голови правління, тощо. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 5 000.00 гривень, та просить стягнути з відповідача.

У серпні 2020 року позивачем було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.52-59). З цієї заяви вбачається, що позивачем виключено вимогу про стягнення заборгованості по заробітної платі в сумі 6098.55 гривень, оскільки зазначена сума фактично позивачу була виплачена відповідачем 07.08.2020 року. В іншій частині позовні вимоги збільшені, а саме позивач просить стягнути з відповідача на її користь:

- 606.92 гривень компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати;

- 37 157.40 гривень середнього заробітку за період затримки розрахунку з 06.02.2020 року до 07.08.2020 року;

- 5 000.00 гривень моральної шкоди.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Болградський виноробний завод»: вул. Болграських ополченців, № 99, м. Болград, Одеської області; , Р/рахунок НОМЕР_1 , МФО 328209 в АБ «Південний», ІПН 114, свід.ПДВ №100308773 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 03 липня 2000 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої і проживаючої за адресою АДРЕСА_1 :

- середній заробіток за період затримки розрахунку з 06 лютого 2020 року по 07 серпня 2020 року в сумі 37 157.40 гривень (тридцять сім тисяч сто п`ятдесят сім гривень сорок копійок);

- компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 128.04 гривень (сто двадцять вісім гривень чотири копійки). В іншій частині суми компенсації відмовити.

- в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000.00 гривень (п`ять тисяч гривень);

- судовий збір 1 681.60 гривень (840.80 гривень +840.80 гривень) (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Приватне Акціонерне Товариство «Болградський виноробний завод» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Болградського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Болградського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2020 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання, призначене на 18.03.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Також, 18.03.2021 року до канцелярії апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу № 38 від 12 березня 2014 року позивача ОСОБА_1 , було прийнято на роботу на посаду продавця товарного відділу Приватного акціонерного товариства «Болградський виноробний завод», про що 13 березня 2014 року зроблено відповідний запис у трудовій книжці (а.с.11).

Наказом голови правління ПАТ «Болградський виноробний завод» № 184 від 08 серпня 2014 року позивача ОСОБА_1 переведено на посаду бухгалтера підприємства.

Відповідно до Наказу голови правління ПАТ «Болградський виноробний завод» №120П від 01 серпня 2017 року позивача ОСОБА_1 переведено на посаду заступника головного бухгалтера підприємства (а.с.11).

05.02.2020 року Наказом голови правління ПАТ «Болградський виноробний завод» № 9 від 05 лютого 2020 року позивача ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України та припинено трудовий договір (а.с.11,15, 60).

Відповідно до довідки б/н ПрАТ «Болградський виноробний завод» від 28.02.2020 року підприємство має заборгованість по виплаті заробітної плати невиплаченої при звільненні ОСОБА_1 в сумі 6 098,55 гривень. (а.с. 13).

Зазначене також підтверджується платіжною відомістю ПрАТ «Болградський виноробний завод» за лютий місяць 2020 року (а.с.14).

Відповідачем позовні вимоги в частині виплати заборгованості по заробітній платі в розмірі 6098.55 гривень були визнані, та 30.07.2020 року відповідачем було запропоновано позивачу в телефонному режимі прибути до ПрАТ «Болградський виноробний завод» та отримати невиплачену заробітну плату у розмірі заборгованості, що відповідає позовним вимогам позивача 6098.55 гривень, що підтверджується клопотанням відповідача, поданим суду під час судового розгляду 05.08.2020 року (а.с.47).

Платіжною відомістю ПрАТ «Болградський виноробний завод» підтверджується виплата заборгованості по заробітній платі позивачу в розмірі 6098.55 гривень 07.08.2020 року (а.с.61).

Ухвалою суду від 31.08.2020 року провадження в частині позовних вимог по виплаті заборгованості по заробітній платі в розмірі 6098.55 гривень згідно заяви позивача (а.с.77) закрито (а.с.87-88).

Таким чином, заборгованість по заробітній платі в розмірі 6098.55 гривень позивачу не була виплачена протягом періоду з 06.02.2020 року по 07.08.2020 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплат за період з 06.02.2020 року по 07.08.2020 року, які становять 37 157.40 гривень є обгрунтованими та знайшли своє підтвердження дослідженими судом доказами. Задовольняючи позов в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив із доведеності факту завдання позивачу душевних страждань та переживань, зумовлених порушенням трудових прав ОСОБА_1 . Крім того, суд першої інстанції не погодився з розрахунком, наданим ОСОБА_1 щодо компенсації втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2020 року по 07.08.2020 року у сумі 606,92 гривень, оскільки вважає, що виплаті підлягає сума у розмірі 128 грн. 04 коп.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Так, щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Відповідно до частин першої та другої Кодексу законів про працю України статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, який передбачений статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок N 100), застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пп. «л» п.1 розділу І Порядку).

Згідно абз. 3 п.2 розділу ІІ Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Розділом ІV вказаного Порядку врегульовано порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати.

Так, згідно п.5 цього розділу Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 розділу ІV Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При визначенні середньоденної зарплати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за весь час затримки виплати зарплати, яка обчислюється шляхом множення середньоденної зарплати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці, згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановлених за дотримання вимог законодавства.

Згідно довідки ПрАТ «Болградський виноробний завод» від 05.02.2020 року б/н позивачу ОСОБА_1 відповідачем нараховано заробітну плату:

-грудень 2019 року 5 424.90 гривень,

-січень 2020 року 6 371.26 гривень.

Кількість робочих днів в грудні 2019 року 19, в січні 2020 року 21 день. Тобто в середньому відпрацьовано 20 робочих днів в місяць (19+21 : 2).

Середньоденна заробітна плата становить 294.90 гривень з розрахунку: 5 424.90 гривень + 6 371.26 гривень = 11 796.16 гривень : 2 : 20.

Позивач звільнена 05.02.2020 року (а.с.15).

Заборгованість по заробітній платі при звільненні становила - 6 098.55 гривень, яка сторонами не оспорювалася (а.с.13, 14).

Фактично виплачено зазначену суму 07.08.2020 року (а.с.61).

Середній заробіток за весь час затримки виплати за період з 06.02.2020 року по 07.08.2020 року = 126 днів та становить 37 157.40 гривень, виходячи з наступного:

-Лютий 2020 року - 17 робочих днів х 294,90 гривень = 5013,30 гривень;

-Березень 2020 року - 21 робочий день х 294,90 гривень = 6192,90 гривень;

-Квітень 2020 року - 21 робочий день х 294,90 гривень = 6192,90 гривень;

-Травень 2020 року - 19 робочих днів х 294,90 гривень = 5603,10 гривень;

-Червень 2020 року - 20 робочих днів х 294,90 гривень = 5898,00 гривень;

-Липень 2020 року - 23 робочих дні х 294,90 гривень = 6782,70 гривень;

-Серпень 2020 року - 5 робочих дні х 294,90 гривень = 1474,50 гривень.

На підставі вказаного, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та знайшли своє підтвердження дослідженими судом доказами, а тому підлягають задоволенню.

Щодо посилань Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» в апеляційній скарзі на те, що позивач, 04 та 05 лютого 2020 року була відсутня на робочому місці, та не пред`явила вимоги до відповідача про сплату грошових коштів, спростовуються доказами наявними в матеріалах справи, а саме з наявної в матеріалах справи копії табелю використання робочого часу ПрАТ «Болградський виноробний завод» за лютий 2020 року, на якому є відмітка про затвердження головою правління ОСОБА_2 17.02.2020 року та підпис, про те, що ОСОБА_1 була присутня на робочому місці 03, 04, 05 лютого 2020 року, з 06.02.2020 року стоїть відмітка звільнена (а.с.96); з копії розрахункової відомості «Болградський виноробний завод» за лютий 2020 року, на якій є відмітка про затвердження головою правління ОСОБА_2 та підпис, слідує, що позивач ОСОБА_1 відпрацювала три робочих дні (а.с.97).

Крім того, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції зобов`язував представника відповідача протокольною ухвалою від 05.08.2020 року надати суду усі наявні у відповідача докази, що стосувалися звільнення позивача з займаної посади, довідку щодо повного розрахунку з позивачем на дату звільнення, докази щодо виплати (невиплати) коштів позивачу, докази, що слугували підставою невиплати заробітної плати позивачу, та інші наявні у відповідача докази на підтвердження чи спростування доводів позивача, викладених в позовній заяві (а.с.50).

Однак, дана ухвала протягом усього часу розгляду справи представником відповідача не була виконана.

Таких доказів не було надано і до суду апеляційної інстанції.

Ведення табельного обліку використання робочого часу на підприємствах, в установах й організаціях регулюється наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 (типова форма № П-5).

У табелі робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у т. ч. надурочні, вечiрнi, нічні години роботи тощо, а також інші відхилення від нормальних умов роботи.

Згідно зі ст.115 КЗпП зарплата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше ніж двічі на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 к. дн. Тому табель заповнюється двічі на місяць: за першу половину місяця для нарахування авансових платежів і за весь місяць для розрахунку заробітної плати за місяць. Наприкінці місяця в табелі підраховується загальна кількість відпрацьованих днів i днів неявок на роботу. Табель подається до бухгалтерії завчасно для своєчасного розрахунку заробітної плати.

Апеляційний суд погоджується з висновком судом першої інстанції про те, що надана відповідачем копія листа без назви за підписом голови правління С.І.Курдова від 14.09.2020 року за 53/5, якою ПрАТ «Болградський виноробний завод» повідомляє суд, про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці починаючи з 04.02.2020 року, не може вважатися підтверджуючим доказом відсутності особи на робочому місці, оскільки не зазначено на підставі якого документу складено зазначений лист, копія цього документу, засвідчена належним чином не додана.

Таким чином належних, допустимих і необхідних доказів з приводу цього, суду не надано (табель обліку робочого часу, акт про відсутність особи на роботі, документи на підтвердження прогулу, лист непрацездатності, тощо).

В апеляційній скарзі апелянт, також, посилається на невідповідність висновків суду, де зазначено, що позивач, звільнилась з роботи 05.02.2020 року та одночасно в рішенні суду вказано, що ОСОБА_1 продовжувала працювати у відповідача.

На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що твердження ПрАТ «Болградський виноробний завод» спростовуються фактичними обставинами та матеріалами справи, оскільки після звільнення з роботи 05 лютого 2020 року, ОСОБА_1 , з 06 лютого 2020 року працювала у відповідача згідно з укладеним між нею та відповідачем в особі директора заводу ОСОБА_2 цивільно-правовим договором про надання послуг із ведення бухгалтерського обліку, а 29 лютого 2020 року між сторонами договору, був складений акт виконання робіт, що підтверджується копіями цивільно-правового договору, акту виконаних робіт та копією розрахункової відомості за лютий 2020 року, які ОСОБА_1 були надані суду, та судом першої інстанції досліджені в судовому засіданні.

Так, щодо вимог про компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

За таких обставин, враховуючи встановлений розмір заборгованості відповідача по заробітній платі у розмірі 6098.55 гривень, а також період не проведення розрахунку, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 128.04 грн.

Так, щодо вимогпро стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК України.

Частиною 1статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 1 частини 2 цієї статті моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Частиною 2 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнямздоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пунктів 3, 9, 10 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставістатті 56 Конституції Українислід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями,діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Даний висновок наведений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року справа N 607/15134/18.

Апеляційний суд вважає, що оскільки позивачем надано суду належні та допустимі докази щодо спричинення їй душевних страждань та переживань, зумовлених порушенням трудових прав ОСОБА_1 , тому позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про те що відповідач порушив трудові права позивачки, що викликали моральні страждання та потребу додаткових зусиль для організації свого життя через відсутність коштів, які вона законно сподівалась отримати, що викликає почуття невпевненості щодо можливості забезпечити себе та родину, та, у разі необхідності позичати кошти - почуття приниження. А, враховуючи те, що позивач протягом квітня-травня 2020 року проходила цілий ряд медичних обстежень, в зв`язку з наявністю захворювання та неможливістю встановити діагноз захворювання, ці страждання є ще більш вираженими та на думку суду, потребують компенсації.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» - залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Болградський виноробний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати та моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26.03.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С.Комлева