ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Херсон

справа № 663/3208/19

провадження № 22-ц/819/365/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарАвтонагова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Скадовського районного суду Херсонської області у складі судді Шульги К.М. від 11 листопада 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

В жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 15 листопада 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 124 000 грн, які відповідач зобов`язався повернути у строк до 14 листопада 2019 року, сплативши 15 % річних та комісії, на умовах, передбачених договором та Графіком платежів.

Відповідач зобов`язався погашати кредит частинами щомісячно до десятого числа місяця наступного за місяцем, в якому відбувалось завантаження кредитної лінії, та в останній день користування кредитом (траншем) в сумі 861 грн.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором 16 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за яким він зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання позичальником всіх зобов`язань за кредитним договором.

Посилаючись на порушення відповідачами договірних зобов`язань щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитними коштами, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором станом на 18 червня 2019 року в розмірі 249 446,20 грн, яка складається з строкової заборгованості в сумі 4621 грн, простроченої заборгованості в сумі 103 020 грн, строкової заборгованості за нарахованими процентами в сумі 358,80 грн, простроченої заборгованості за нарахованими процентами в сумі 141 446,40 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням суду від 11 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційний скарзі Акціонерне товариство «Альфа Банк» просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду щодо необґрунтованості позовних вимог не відповідають обставинам справи щодо часткового визнання відповідачем розміру заборгованості, наданим доказам, та суперечать положенням чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, а також висновкам Верховного Суду, зробленим у справах з аналогічних правовідносин, про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а тому виписка по картковому рахунку клієнта, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту і повинні досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог, в той час, як відповідачі позов не визнали.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 15 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-банк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого останній отримав кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 124 000 гривень зі сплатою 15% річних і комісій та з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом 14 листопада 2019 року.

ОСОБА_2 зобов`язався здійснювати погашення кредиту (траншів) щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбувалося завантаження кредитної лінії, та в останній день користування кредитом (траншем) з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом 14 листопада 2019 року на умовах, визначених цим договором. Сума щомісячного погашення кредиту повинна дорівнювати 861 грн, а сума останнього траншу дорівнює 877 грн.

Сторони передбачили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього договору (сплачувати кредитору проценти та комісії, у визначеному договором розмірі; здійснювати погашення кредиту згідно із графіком) , протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню), (пункт 4.5 договору).

15 липня 2009 року сторони уклали додаткову угоду, якою внесли зміни до договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 15.11.2007 року, а саме: внесли зміни до графіку зниження максимального ліміту заборгованості, порядку надання та повернення кредиту (траншу кредиту) та порядку врегулювання спорів.

Зміни до пункту 4.5 кредитного договору не вносилися.

В забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування грошовими коштами 16 листопада 2007 року банк уклав із ОСОБА_1 договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі, в строки та в порядку, передбачені договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 15.11.2007 року.

Пунктом 6.2 договору сторони визначили, що він набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою. Строк дії поруки сторонами не визначався.

У зв`язку із укладенням додаткової угоди до договору про надання відновлювальної кредитної лінії 15 липня 2009 року сторони внесли відповідні зміни і до договору поруки.

Відповідачі виконували зобов`язання за кредитним договором неналежним чином та за наданою позивачем інформацією, яка відповідачами не спростована, припинили повертати кредит і сплачувати проценти за користування ним 10.09.2015 року.

Відповідно до розрахунку банку станом на 18 червня 2019 року заборгованість позичальника за спірним кредитним договором становить 249 446,20 грн, із яких: строкова заборгованість за кредитом-4 621 грн, прострочена заборгованість за кредитом- 103 020 грн, строкова заборгованість за нарахованими процентами- 358,80 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами- 141 446,40 грн.

У підтвердження факту наявної заборгованості та її розміру позивач надав суду, крім розрахунків, виписки по особовому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до яких після укладення сторонами додаткової угоди до кредитного договору останній періодично із порушенням графіку та розмірів визначених договором щомісячних платежів перераховував на користь банку грошові кошти, які були розподілені кредитором на погашення заборгованості за процентами. Тіло кредиту, не погашалося з липня 2009 року, а останній платіж здійснено ОСОБА_2 10 вересня 2015 року.

Зазначені обставини ОСОБА_2 не спростовував, а в суді апеляційної інстанції підтвердив факт сплати всіх зарахованих банком сум та повідомив, що не пам`ятає точно дату внесення ним останнього платежу.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2 заявив про застосування до спірних правовідносин позовної давності, подавши письмову заяву (а. с. 52-53).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність заборгованості за спірним кредитним договором, помилковими.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За наслідком порушення позичальником договору статтею 1050 ЦК України, яка підлягає застосуванню до кредитних правовідносин відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Як зазначалося вище, при укладені кредитного договору сторони визначили, що невиконання (неналежне виконання) позичальником обов`язків щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту.

Аналіз встановлених судом обставин справи щодо умов укладеного сторонами кредитного договору дає підстави зробити висновок про те, що у спірних правовідносинах договором врегульовано питання щодо реалізації кредитором свого права вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та визначено, що обов`язок позичальника виконати зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків, інших платежів, передбачених цим договором та можливих штрафних санкцій настає протягом 60 календарних днів з дня прострочення виконання зобов`язань.

Отже, враховуючи, що останній платіж за кредитним договором за інформацією позивача, яка не спростована відповідачами, здійснено позичальником 10 вересня 2015 року, з 10 жовтня 2015 року кредит є простроченим, а через 60 календарних днів, починаючи з 11 жовтня 2015 року, тобто 09 грудня 2015 року строк користування кредитом сплив та позичальник зобов`язаний був протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі (достроково) та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту.

Оскільки наведена умова договору ОСОБА_2 виконана не була, банк вживав заходів для дострокового повернення кредиту, звернувшись з відповідними вимогами: до третейського суду, яким за інформацією, що є в матеріалах справи, 02.02.2016 року постановлено рішення про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості в розмірі 289 219,14 грн (факт виконання цього рішення не доводився) та до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., яким 17 березня 2017 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог банку у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов кредитних договорів за період з 10 вересня 2015 року по 09 лютого 2017 року на загальну суму у розмірі 107 641 грн (розмір кредиту). Наведений виконавчий напис в судовому порядку визнаний таким, що не підлягає виконанню (а. с.54-58).

Встановивши аналогічні обставини, Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, виклала висновок, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, за яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося після 09 грудня 2015 року.

Відповідно до положень статей 553,554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

При цьому, враховуючи положення статей 251, 252 ЦК України щодо поняття та визначення строку та терміну, умови договору про його дію до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Такий висновок щодо застосування частини четвертої статті 559 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №6-1455цс17 та відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права у спірних правовідносинах.

У цій же постанові Верховний Суд України зазначив, що під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов`язання- це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Верховний Суд від наведеного висновку Верховного Суду України не відступав.

У спірних правовідносинах ОСОБА_2 як позичальник (а отже,- і ОСОБА_1 як поручитель) узяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 14 листопада 2019 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, однак за умовами договору відповідно до встановлених судом обставин справи строк кредитування був змінений та сплив 09 грудня 2015 року.

У постанові від 20.04.2016 року у справі №6-2662цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Враховуючи, що у спірних правовідносинах строк повернення кредиту настав 09 грудня 2015 року, колегія суддів дійшла висновку, що вимога до ОСОБА_1 як до поручителя пред`явлена банком більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання основного зобов`язання, тобто після припинення поруки, а тому не може бути задоволеною.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що вимоги банку щодо стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих у період з 10 грудня 2015 року, та щодо стягнення кредитної заборгованості з поручителя задоволенню не підлягають за їх необґрунтованістю.

Що стосується вимоги про стягнення кредиту у розмірі 107 641 грн (4 621+103 020), то до неї за заявою відповідача ОСОБА_2 відповідно до вимог частини третьої статті 267 ЦК України підлягає застосуванню позовна давність.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (статті 257 ЦК України).За приписами статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи, що строк виконання зобов`язань щодо дострокового повернення кредиту у спірних правовідносинах настав 09 грудня 2015 року, то з 10 грудня 2015 року почався перебіг позовної давності тривалістю у три роки та закінчився цей строк 10 грудня 2018 року.

Отже, звернувшись до суду в жовтні 2019 року, позивач пропустив строк позовної давності, внаслідок чого його позов у цій частині задоволенню не підлягає відповідно до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України.

При цьому колегія суддів зауважує, що переривання позовної давності у зв`язку із зверненням позивача до третейського суду із заявою про стягнення кредитної заборгованості чи до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису не відбулося, так як відповідно до положень статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного або кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Отже, враховуючи, що спір щодо стягнення кредитної заборгованості не підвідомчий третейському суду в силу положень пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», подання позову з порушенням підвідомчості справ, як і звернення за захистом прав до нотаріуса не переривають цього перебігу.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого Акціонерним товариством «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позову про стягнення кредитної заборгованості, однак виходив при цьому із неправильних висновків, колегія суддів вважає, що ухвалене ним рішення підлягає зміні у мотивувальній частині з викладенням її у редакції цієї постанови.

В решта частині доводи апеляційної скарги висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують, тому підлягають відхиленню з наведених вище підстав.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» частково задовольнити.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 11 листопада 2020 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: І. В. Склярська

Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова