Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 716/234/18

провадження № 61-7175св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Мандзюк Віктором Борисовичем на постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року в складі колегії суддів Кулянди М. І., Владичана А. І., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 03 травня 1998 року по 22 березня 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За період шлюбу сторони побудували житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

24 березня 2010 року на підставі рішення виконкому Заставнівської міської ради від 24 лютого 2010 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок.

Просила суд: визнати домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку літ. «А», загальною площею 186,7 м2 та житловою площею 108,8 м2, сараю літ «Б», літньої кухні літ «В», підвалу літ. «Б-пд», гаража літ. «Г», вбиральні літ. «Д» та огорожі № 1-2, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ ідеальну частку вказаного домоволодіння.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2018 року позов задоволено:

- визнано домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на Ѕ ідеальну частку вказаного домоволодіння.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що спірний житловий будинок, який є об`єктом поділу, побудований батьками відповідача до реєстрації шлюбу сторін виключно за власні кошти, а тому такий будинок є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як особи, яка не брала участі в справі, задоволено частково. Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2018 року вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_3 (матері відповідача), оскільки будинок, який визнаний спільним сумісним майном подружжя, побудований ОСОБА_3 та її чоловіком. При цьому апеляційний суд виходив із того, що такі обставини підтверджуються рішенням 9 сесії Заставнівської міської Ради народних депутатів від 05 листопада 1991 року, яким чоловіку ОСОБА_3 , виділено під будівництво земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та показаннями свідків.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя без залучення до участі у справі ОСОБА_3 у якості співвідповідача є порушенням норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

У квітні 2019 року представник ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року, просить її скасувати як таку, що прийнята з порушенням норм процесуального права, і залишити в силі рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2018 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до Кодексу про шлюб та сім`ю України шлюб між сторонами вважається припиненим з моменту реєстрації розірвання шлюбу; шлюб між сторонами припинений 22 березня 2016 року; будинок по АДРЕСА_1 оформлений відповідачем 24 березня 2010 року в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

Мати відповідача ОСОБА_3 не надала апеляційному суду належних та допустимих доказів про вирішення питання про її права та інтереси рішенням суду першої інстанції; не довела в установленому законом порядку факт побудови житлового будинку до 1998 року; самі по собі показання свідків про те, що вони бачили як батьки відповідача побудували спірний будинок до 1998 року, не заслуговують на увагу, адже не підтверджені належними та допустимими доказами.

Посилання апеляційного суду на рішення 9 сесії Заставнівської міської Ради народних депутатів від 05 листопада 1991 року про виділення чоловіку ОСОБА_3 під будівництво земельної ділянки площею 0,10 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки рішення не стосується правового режиму спірного будинку і не підтверджує наявності у ОСОБА_3 будь-яких прав на будинок.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 травня 1998 року по 22 березня 2016 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 березня 2010 року відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку загальною площею 186,70 м2, з господарськими спорудами до нього, а саме: сараю під літ «Б», літньої кухні під літ «В», підвалу під літ. «Б-пд», гаражу під літ. «Г», вбиральні під літ. «Д» та огорожі №1-2, розташованого по АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконкому Заставнівської міської ради від 24 лютого 2010 року

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, апеляційний суд зробив висновок, що оскарженим рішенням вирішено питання про її права та інтереси, оскільки спірне нерухоме майно збудовано батьками відповідача до реєстрації шлюбу між сторонами у 1996 році.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

При цьому, судове рішення, оскаржене не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Схожого за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Відкривши апеляційне провадження і призначивши справу до розгляду у відкритому судовому засіданні, суд апеляційної інстанції забезпечив право ОСОБА_3 на перевірку її аргументів про те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права, свободи та інтереси.

Апеляційний суд, взявши до уваги факт виділення у 1991 році батьку відповідача земельної ділянки під забудову, залишив поза увагою, що відповідач ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Заставнівської міської ради від 24 лютого 2010 року є власником спірного будинку, який оформлено під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_3 оскаржувала рішення виконкому Заставнівської міської ради від 24 лютого 2010 року, проте рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 вересня 2019 року, в справі № 716/1028/18 ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 та Заставнівської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення № 26 від 24 лютого 2010 року в частині оформлення права власності на ОСОБА_2 на житловий будинок та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нього.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, що спірний будинок побудований у 1991-1996 роках батьками ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .

За таких обставин, апеляційний суд не встановив та не перевірив обставини, на які посилається ОСОБА_3 , зробив передчасний висновок про порушення її прав та інтересів рішенням суду першої інстанції, та про скасування рішення суду першої інстанції на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Мандзюком Віктором Борисовичем, задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. Ю. Тітов

Є. В. Краснощоков