Справа № 344/7690/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/320/21
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про стягнення недоотриманої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визнання дій відповідачів дискримінаційними в трудових відносинах при визначенні посадового окладу, за апеляційною скаргою представника Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Польською М.В. 14 грудня 2020 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 16 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1 подано позов до Івано-Франківської міської ради про перерахунок та стягнення заробітної плати, виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги позивачем обґрунтовано тим, що в період з 04 вересня 2011 року до 21 березня 2016 року працював директором комунальної організації «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка». На підставі додаткової угоди №2 до контракту від 03 травня 2012 року йому встановлено посадовий оклад у розмірі 3 500,00 грн. Відповідно до умов галузевої угоди на 2013-2015 роки, укладеної між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, посадові оклади вираховуються виходячи з мінімальної заробітної плати. Після укладення додаткової угоди мінімальна заробітна плата в Україні збільшувалась тричі. Зокрема, з 01 січня 2013 року її розмір становив 1147 грн, з 01 грудня 2013 року - 1218 грн, з 01 вересня 2015 року - 1378 грн. Однак, в порушення умов галузевої угоди та вимог законодавства його посадовий оклад залишався незмінним та став меншим від мінімального гарантованого розміру.

Постановою Верхового суду від 25.10.2018р. по справі №344/8156/16-ц за його позовом до Івано-Франківської міської ради про стягнення невиплаченої зарплати спростовуються аргументи відповідачів щодо неналежності їх у справі як сторони відповідача, оскільки як вбачається зі змісту контракту - його було укладено між ним та Івано-Франківською міською радою в особі міського голови, як органу управління майном. Підтверджено в судовому порядку також законність стягнення саме з Івано-Франківської міської ради зарплати на його користь, не зважаючи на ліквідацію комунальної організації, яку він очолював. Вказує, що 01.09.2015р. вкотре була збільшена мінімальна заробітна плата в Україні до 1378 грн., його посадовий оклад не був збільшений, хоча були неодноразові його звернення до міського голови з цього приводу. Вважає, що на законність його позовних вимог вказує і лист Міністерства соціальної політики України від 17.02.2014р. №1617/0/14-14/18, в якому чітко прописано те, що законодавством не забороняється при визначені розмірів тарифних ставок, окладів використовувати норми та гарантії певної галузевої угоди. Крім цього, якщо підприємство перебуває у сфері дії територіальної угоди, то цією угодою може передбачатись застосування відповідної галузевої угоди. Тобто відповідачі, як орган місцевого самоврядування та її виконавчий орган, були у сфері дії цих угод, а відповідно його посадовий оклад та мінімальний його розмір підпадає під дію договірної сфери регулювання оплати праці. Генеральна угода, яка передбачена в ст.11 Закону України «Про оплату праці», щодо мінімальних гарантій оплати праці, містить посилання до галузевої угоди. З 2010р. до часу його звільнення діяла і генеральна угода. Умови колективних договорів або угод, що погіршують становище порівняно з чинним законодавством, є недійсними, і забороняється їх включати до трудових договорів і угод.

З урахуванням неодноразово змінених позовних вимог, зокрема востаннє від 12.08.2020р., просив стягнути з Івано-Франківської міської ради та виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в солідарному порядку 18245,97 грн недоотриманої заробітної плати; 216114 грн середнього заробітку за весь час затримки; визнати дії відповідача дискримінаційними в трудових відносинах при визначені його посадового окладу (а.с.1-3 т.1, 80 т.1, а.с.158 т.1, а.с.225 т.1, а.с.40-45 т.2, а.с.33-41 т.3).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 жовтня 2017 року за клопотанням позивача до участі у справі в якості співвідповідача залучено виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради (а.с.153, том 1).

Рішення по справі переглядалося в апеляційному та касаційному порядку (а.с.52-54, том 2; а.с.153-159, том 2; а.с.201-204, том 2).

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року рішення Івано-Франківського міського суду від 17.09.2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09.12.2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.201-204, том 2).

Оскарженим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з рахунків виконавчого комітету недоотриманої заробітної плати за період з 01.09.2015 р. по 21.03.2016 р. в розмірі 17878,27 грн, без врахування обов`язкових відрахувань від даної суми. Стягнуто на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з рахунків виконавчого комітету суму середнього заробітку в розмірі 50000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто із Івано-Франківської міської ради на користь держави шляхом списання коштів з рахунків виконавчого комітету судовий збір в розмірі 551,20грн (а.с.117-135, том 3).

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з Івано-Франківської міської ради шляхом списання коштів з рахунків виконавчого комітету недоотриманої заробітної плати за період з 01.09.2015 р. по 21.03.2016 р. в розмірі 17878.27 грн та середнього заробітку в розмірі 50 000,00 грн, представник Івано-Франківської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що питання оплати праці, надання відпусток тощо виписуються і деталізуються у контракті з керівником комунального підприємства. Відповідно до п.3.1 контракту, укладеного 04.08.2011 року з ОСОБА_1 , за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності. До даного контракту неодноразово укладалися додаткові угоди щодо зміни оплати праці, преміювання та продовження терміну дії. Зокрема, додатковою угодою №2 до Контракту від 04.11.2011р. внесено зміни до п.3.1 Розділу 3, яким посадовий оклад встановлено в розмірі 3 500 грн фактично відпрацьованого часу. Таким чином, відбулося збільшення посадового окладу з 2000 грн до 3 500 грн.

Звертає увагу суду на те, що згідно розпорядження міського голови від 29.02.2016р. №25/1-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », позивача було звільнено з посади директора КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім.. Т.Г. Шевченка» 29 лютого 2016 року. Розпорядженням міського голови від 23.03.2016р. №44/1-с в частині дати звільнення, а саме дату 29.02.2016р. змінено на дату 21.03.2016р.

Також звертає увагу суду на те, що протягом дії контракту ОСОБА_1 не звертався з пропозицією про внесення змін до контракту щодо умов матеріального забезпечення керівника. Проте, питання щодо зміни посадового окладу та збільшення заробітної плати ним не порушувалися на час перебування його керівником КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім.. Т.Г. Шевченка», а виникли вже після його звільнення з даної посади.

Апелянт вважає твердження суду першої інстанції про те, що КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка» є стороною Галузевої угоди, помилковим. Федерація роботодавців ЖКГ України своїм листом від 05.05.2013р. зазначила, що Галузева угода є обов`язковою для застосування суб`єктами господарювання (роботодавцями), які є членами Федерації роботодавців ЖКГ України і носить рекомендаційний характер для всіх інших підприємств.

Крім того, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім.Т.Г. Шевченка» є членом Федерації роботодавців ЖКГ України та стороною Галузевої угоди, та що належним чином делегував свої повноваження Галузевому об`єднанню організації роботодавців України.

Таким чином, Галузева угода є обов`язковою тільки для членів Федерації роботодавців ЖКГ України, а КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім.. Т.Г. Шевченка» не являється її членом.

Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції зроблено суперечливі висновки щодо того, що виконавчий комітет є належним відповідачем, однак прийняв рішення про списання коштів з рахунків виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Окрім того, відповідно до інформації відділу кадрів міської ради від 06.03.2019 р. ОСОБА_1 у виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради не працював. Отже, позивач не перебував у трудових відносинах з виконавчим комітетом, жодних нарахувань та виплат виконавчий комітет позивачу не здійснював. Тому не наділений повноваженнями щодо нарахування та виплати заробітної плати керівникам та працівникам комунальних підприємств, які є самостійними юридичними особами.

Щодо заяви позивача від 25.02.2012р. про укладення контракту, то дана заява не була погоджена, а згідно розпорядження міського голови позивача було звільнено з посади директора КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім.Т.Г. Шевченка» 29.02.2016р.

За наведених обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в частині щодо стягнення з Івано-Франківської міської ради шляхом списання коштів з рахунків виконавчого комітету недоотриманої заробітної плати за період з 01.09.2015 р. по 21.03.2016 р. в розмірі 17878.27 грн та середнього заробітку в розмірі 50 000,00 грн, в решті рішення суду залишити без змін (а.с.140-142, том 3).

Проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 подав заперечення (відзив) на апеляційну скаргу. Зазначає, що апелянт вводить суд в оману з приводу того, що він не звертався про зміну посадового окладу під час перебування на посаді керівника КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка». 04.08.2015р. закінчився його контракт з Івано-Франківською міською радою і ним подано відповідачам новий контракт із збільшеним посадовим окладом (5500 грн). Відповідачі контракт не уклали і відмовили у збільшенні посадового окладу. 18.12.2015р. він вдруге звернувся до міського голови із заявою про збільшення посадового окладу (6000 грн), однак його не було змінено. 25.01.2016р. повторно звернувся про збільшення окладу і проведення перерахунку заробітної плати, на що отримав негативну відповідь. 25 лютого 2016р. знову направив новий примірник контракту з посадовим окладом у 6 000 грн, однак знову отримав відмову. Всі зазначені дії вчинялись ним в період роботи в парку, тому наведені в апеляційній скарзі аргументи не відповідають дійсності.

Також зазначив, що спір є не про порушення відповідачами галузевої угоди та дотримання її норм в цілому. Його вимога полягає в тому, що відповідачами порушено мінімальні гарантії у встановленні його посадового окладу, визначених галузевою угодою, тобто мінімальні гарантії з оплати праці. А дані норми прописані в колективному договорі та двох територіальних угодах. Тобто, відповідачі, як органи місцевого самоврядування (власники і працедавці) були в сфері дії зазначеної угоди. А, відповідно, його посадовий оклад, його мінімальний розмір попадає під дію договірної сфери регулювання оплати праці, а тому відповідачі зобов`язані були дотримуватись її норм. Крім того, він був членом профспілкової організації міського парку культури з 2006 року до часу звільнення, а дана профспілка входить в профспілку працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості і побутового обслуговування населення України, яка є стороною Галузевої угоди, а також обласна і міська організація були підписантами територіальних угод, так як входять в раду профспілок області і міста.

Щодо незгоди відповідачів про стягнення коштів з виконавчого комітету, то відповідно до укладеного з ним контракту, Івано-Франківська міська рада діє від імені та в інтересах територіальної громади міста, тобто як представницький орган місцевого самоврядування. Всі кошти територіальної громади, повноваження якої здійснює міська рада, акумулюються на рахунках фінуправління виконавчого комітету.

Просить залишити судове рішення без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.153-157, том 3).

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилися представники Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 04.08.2011р. між Івано-Франківською міською радою, яка від імені та в інтересах територіальної громади м. Івано-Франківська здійснює правомочності власника об`єктів права комунальної власності, в особі міського голови з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони було укладено контракт про призначення його на посаду директора Міського парку культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка на строк з 04.08.2011р. до 04.08.2012р. включно (а.с.7-10,73 том 1).

Додатковою угодою від 05.08.2012р. контракт продовжено по 04.08.2015р. включно. Розпорядженням міського голови від 18.12.2015р. №191/1-С «Про зміну істотних умов праці» з 01.03.2016р. змінено істотні умови праці ОСОБА_1 на контрактну форму трудового договору (а.с.144, том 1), що встановлено судовими рішеннями, наявними в матеріалах справи.

Згідно з розпорядженням міського голови від 29.02.2016р. №25/1-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади директора КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка» - з 29.02.2016р. Розпорядженням міського голови від 23 березня 2016 року №44/1-с «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 29.02.2016 №25/1-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » в частині дати звільнення змінена на 21.03.2016р.

За змістом п.3.1. зазначеного контракту від 04.08.2011р. (який діяв до 04.08.2015р.), за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених керівнику: посадового окладу в розмірі 2000 гривень і фактично відпрацьованого часу; премії в розмірі не більше нарахованої заробітної плати за посадовим окладом відповідно до діючого на підприємстві Положення про порядок оцінювання роботи та преміювання керівників комунальних підприємств, підвідомчих Департаменту комунального господарства, транспорту і зв`язку (зі змінами відповідно до Додаткової угоди №1 від 29.02.2012р. - а.с.145 т.1); надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі до 50 відсотків посадового окладу і фактично відпрацьованого часу. Обумовлено також, в якому випадку не виплачується премія та надбавка (п.п.3.2-3.5) та можливість виплати іншої винагороди (п.3.6).

У п.3.8 контракту вказано, що розмір оплати праці, розмір надбавки, премії, винагороди за підсумками роботи може бути підвищено або знижено за певних умов - є незаповнений сторонами трудових відносин.

Відповідно до п.4.1. контракту, зміни та доповнення до цього контракту вносяться шляхом підписання додаткових угод.

В подальшому, 03.05.2012р. додатковою угодою №2 до контракту з керівником підприємства, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська від 04.08.2011р., було внесено зміни до п. 3.1. Розділу 3 «Умов матеріального забезпечення керівника», виклавши абзац перший у такій редакції : «посадового окладу в розмірі 3500 гривень і фактично відпрацьованого часу» (а.с.12 т.1).

Отже, з 03.05.2012р. посадовий оклад позивача був встановлений контрактом та погоджений сторонами в розмірі 3500 грн. Інших змін до даного контракту щодо цього не вносилось його сторонами.

Позивачу нараховувалася заробітна плата із складових: оклад був встановлений у розмірі 3500 грн за 2013р., доплата за інтенсивність - 1750 грн та премія (від 3500 грн до 7000 грн), за 2014р. - оклад 3500 грн, доплата за інтенсивність 1750 грн та премія (від 1750 грн до 6650 грн), за 2015р. - оклад 3500 грн (без урахування того, що у липні, жовтні позивач був у відпустці, а в листопаді на лікарняному), доплата за інтенсивність - 1750 грн та премія (від 1750 грн до 7700 грн), за січень-березень 2016р. - оклад 3500 грн (без врахування того, що у березні позивач був на лікарняному), доплата за інтенсивність - 1750 грн та премія (від 1750 грн до 2800 грн), про що свідчать відомості із книг нарахування зарплати (а.с.57-59 т.1).

Предметом спору (згідно остаточних позовних вимог) є період з 01.09.2015р. по час звільнення - 21.03.2016р.

Згідно штатного розпису на 2015р., затвердженого керівником КО ОСОБА_1 , його оклад як директора становить 3500 грн, а фонд оплати праці в місяць на нього, з врахуванням надбавки за інтенсивність - 5250 грн (а.с.86 т.1), тобто премія у фонд оплати праці на місяць не враховувалась штатним розписом.

Позивач пояснив, що на 2016р. встановлювався аналогічний штатний розпис, з таким самим розміром окладу та фондом оплати праці щодо нього, оскільки міським головою інший розмір окладу погоджений не був. А оскільки встановлений йому оклад 3500 грн мав відповідати вимогам Галузевої угоди, із застосуванням мінімального коефіцієнта 1.2 та 2.8 (останній за додатком №3 до цієї угоди), то з 01.09.2015р. такий оклад мав би бути збільшений на 1130 грн (заява про збільшення позовних вимог - а.с.161 т.1, а.с.44 т.2).

Так, заробітна плата за розрахунком позивача не виплачена та недоотримана ним за період з 01.09.2015р. по березень 2016р. в загальній сумі 18245,97 грн (а.с.45 т.2), зокрема за січень 2015р. ним отримано - 12705,53 грн, а мінімально гарантована заробітна плата становить - 15584,53 грн, жовтень 2015р. отримано - 11627,03 грн, а мінімально гарантована - 12329,69 грн, листопад 2015р. аналогічно - 11407,12 грн до 13251,14 грн, грудень 2015р. - 22063,85 грн до 26917,65 грн, січень 2016р - 8067,95 грн до 10327,95 грн, лютий 2016р. - 22091,54 грн до 27233,03 грн та березень 2016р. (місяць звільнення позивача) - 8971,61 грн до 9536,61грн.

На вимогу суду, позивачем надано додатковий розрахунок невиплаченої йому заробітної плати на суму 17878,27 грн (а.с.105-112 т.3), з якого вбачається, що посадовий оклад згідно вимог Галузевої угоди складає 4630 грн, від якого нараховуються інші донарахування зарплати - інтенсивність, премія, індексація.

04.10.2013р. зареєстровано в Міністерстві соціальної політики України за реєстраційним №26 Галузеву угоду на 2013-2015 роки, укладену між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України (а.с.13-28 т.1).

Саме на дану угоду, в обґрунтування позовних вимог посилається позивач.

У пункті 3.1 (підп.3.1.1, 3.1.4) даної угоди підписанти визначили мінімальну тарифну ставку (оклад) за просту некваліфіковану працю у розмірі не нижче визначеної законом мінімальної зарплати, а мінімальну тарифну ставку робітника І розряду не менше 120% розміру мінімальної зарплати, встановленої законом. Коефіцієнти співвідношення розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії), згідно з додатком №3 до цієї Угоди.

Додаток №3 передбачав коефіцієнт співвідношення розміру мінімального місячного окладу в т.ч. керівника до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу працівника основної професії): п.1 керівника (директора, начальника) з чисельністю працюючих до 500 чол. - коефіцієнт від 2.8 до 4.0, при цьому приміткою в додатку обумовлено посадові оклади інших працівників, які є нижчі за оклад керівника у відсотковому відношенні до окладу керівника.

Водночас, п.1.2 даної Галузевої угоди на 2013-2015, суб`єктами соціального діалогу на локальному рівні є - роботодавці, що працюють у сфері ЖКГ, які у встановленому порядку надали свої повноваження Галузевому об`єднанню організацій роботодавців України на представлення їх інтересів під час ведення колективних переговорів та укладення колективних угод на галузевому рівні, первинні організації Галузевої профспілки України. На територіальному рівні - це організації (їх об`єднання) роботодавців у сфері ЖКГ, які у встановленому порядку надали свої повноваження Галузевому об`єднанню організацій роботодавців України на представлення їх інтересів під час ведення переговорів та укладення угод на галузевому рівні, місцеві, обласні, регіональні республіканські організації профспілки у сфері ЖКГ, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, що діють на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці в межах повноважень, визначених законодавством.

Також, п.1.4 Галузевої угоди зазначає, що така регулює відносини, встановлює права та обов`язки суб`єктів соціального діалогу з питань в т.ч. регулювання трудових відносин та є чинним актом соціального діалогу, який встановлює мінімальні й обов`язкові для врахування на подальших рівнях колективних переговорів галузеві норми, в тому числі в оплаті праці.

Положення Галузевої угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для суб`єктів соціального діалогу, що перебувають у сфері дії сторін (п.1.7 Галузевої угоди).

У листі Мінсоцполітики України від 17.02.2014р. роз`яснено, що встановлення умов і розмірів оплати праці керівників заснованих на комунальній формі власності, за ст.8 Закону України «Про оплату праці», відноситься до державного регулювання, зокрема в контракті з дотриманням постанови КМУ від 19.05.99р. №859. Що стосується застосування положень галузевої угоди, то така діє безпосередньо на суб`єктів, які перебувають у сфері дії сторін, що її підписали або надання відповідних повноважень. Якщо ж підприємство не перебуває у сфері дії сторін галузевої угоди, то при укладенні колективного договору обов`язковими є норми, соціальні гарантії, встановлені законодавчими та нормативно-правовими актами на державному рівні. Однак, територіальними угодами може передбачатися забезпечення дотримання підприємствами умов оплати праці, визначених Галузевою угодою (а.с.16-18 т.3).

У виписці з постанови міського комітету профспілки від 23.02.2016р. зазначено про підтвердження факту приналежності первинної профспілки Парку культури ім.Т.Г.Шевченка до міського комітету профспілки працівників ЖКГ (а.с.60 т.1).

Згідно даних пошуку, проведених судом в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановлено, що первинна профспілкова організація Івано-Франківського парку відпочинку та культури ім. Т.Г. Шевченка зареєстрована 22.03.2000р., її засновником є професійна спілка працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України; діяльність міського комітету профспілки працівників житлово-комунального господарства м. Івано-Франківська 09.04.2019р. було припинено.

З матеріалів справи також встановлено, що Профспілка працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, як всеукраїнська громадська організація, була зареєстрована 28.01.2000р. за №1318 (а.с.88 т.1).

Отже, з дати реєстрації профспілки первинної КО в 2000р., членом якої був і позивач, вона входила до міської та всеукраїнської спілки, і як наслідок була стороною Галузевої угоди на локальному рівні, а міська, в яку входила первинна КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка» - на територіальному рівні.

Крім того, в газеті профспілок області «Єдність» від 14.03.2013р. опублікована Територіальна угода між Івано-Франківською обласною держадміністрацією, обласним об`єднанням організацій роботодавців та радою профспілок області на 2013-2015 роки (яка поширюється на органи місцевого самоврядування та підприємства, установи і організації всіх форм власності, є умови угоди обов`язковими як мінімальні гарантії для застосування при укладенні колективних договорів, згідно «Загальних положень»), розділом Ш «У сфері оплати праці» якої, сторони домовились забезпечити дотримання підприємствами умов оплати праці, передбачених чинним законодавством, Генеральною, галузевими та даною угодами (а.с.51-52 т.1).

Позивач до матеріалів справи надав витяг з Генеральної угоди на 2016-2017рр. (а.с.47 т.2) в частині оплати праці, і такі умови Генеральної угоди є відсилають до Галузевої, територіальної угоди та колективного договору.

На оспорюваний період 2016 року (січень-березень згідно позовних вимог) поширюється Угода, укладена між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківською міською організацією роботодавців та спільним представницьким органом профспілок на 2014-2016рр. (а.с.166-171 т.1), тобто після укладення Галузевої угоди на 2013-2015рр., пунктом 3.2 якої передбачено рекомендування сторонам під час укладення колективних договорів застосування переліків і розмірів доплат, надбавок до тарифних ставок і посадових окладів працівників, що мають міжгалузевий характер, не нижче ніж прийняті в діючій Генеральній угоді та Галузевій угоді. При цьому, сторона роботодавців зобов`язувалась дотримуватись норм Генеральної, галузевих та регіональних угод з оплати праці та трудових відносин, як мінімальних гарантій при укладенні колективних договорів, сприяти їх виконанню.

Так, між адміністрацією Парку культури та відпочинку ім.Т.Г.Шевченка та трудовим колективом ім. Т.Г. Шевченка на 2014-2017рр., укладено колективний договір (а.с.115-118 т.1), затверджений директором ОСОБА_1 і головою профкому Парку культури та відпочинку ім.Т.Г.Шевченка Тріщуком Г.Д. у 2014 році, де передбачено пунктом 2.2., що розміри посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою угодою.

Такий колективний договір підпадає під дію даної Галузевої угоди на 2013-2015рр., Територіальної угоди на цей ж період, Угоди на 2014-2016рр., оскільки його укладено у 2014 році, відповідно він був погоджений профспілкою та адміністрацією (роботодавцем) комунальної організації.

В обґрунтування позовних вимог позивач надав також лист Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою від 28.05.2020р. та від 09.06.2020р. (а.с.10, 11 т.3), однак стосується вже контракту з директором Парку культури та відпочинку ім.Т.Г.Шевченка. Зокрема, з посиланням на постанову КМУ від 19.05.1999р. №859 обумовлено, що розмір посадового окладу керівника встановлюється в залежності до чисельності працівників, активів або чистого доходу за даними останньої річної звітності, в кратності до мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії. Розмір посадового окладу керівника КО встановлено: з 03.05.2012р., з врахуванням чисельності працівників 42 чол. становив (визначений державою розмір мінімальної заробітної плати та коефіцієнта - 1.2 за Генеральною угодою, що є предметом доведення за даним спором): мінімальний - 1288 грн (1073х1.2), максимальний - 5152 грн (1288х4). Розмір посадового окладу керівника КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка» передбачено контрактом; з 01.03.2016р., з врахуванням чисельності працівників 35 чол. становив (визначений державою розмір мінімальної заробітної плати та коефіцієнта 1.2 за Генеральною угодою, що є предметом доведення за даним спором): мінімальний - 1654 грн (1378х1.2), максимальний - 16536 грн (1654х10). Контрактом п.3.1.1 визначений розмір посадового окладу між міською радою та керівником.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з положень ст.117 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про соціальний діалог в Україні», Закону України «Про колективні договори і угоди» встановивши наявність спору між працівником ОСОБА_1 та роботодавцем Івано-Франківською міською радою з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором після звільнення, розміру недоплаченої суми, істотність цієї частки у порівнянні із середнім заробітком працівника, дійшов висновку про стягнення недоотриманого заробітку та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок в розмірі 50 000 грн із врахуванням розміру стягнутої судом недоотриманої заробітної плати в розмірі 17878,27 грн, що буде достатньою компенсацією майнових втрат.

Відсутність будь-яких рахунків за міською радою, існування відкритого рахунку для фінуправління виконкому для розподілу видатків одержувачів коштів міського бюджету унеможливлює виконання рішення суду в частині стягнення коштів з міської ради, тому з метою забезпечення можливості виконання судового рішення дійшов висновку про стягнення коштів з Івано-Франківської міської ради шляхом списання коштів з рахунків виконавчого комітету.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з такого.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ч. 1 ст. 3 КЗпП України).

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За ст.11,13,14 Закону України «Про оплату праці» мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті (ст.15 цього ж закону).

Водночас, за ст.16 Закону України «Про оплату праці» на підприємствах і в організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до статті 15 цього Закону, але в межах визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту (ст.20 Закону).

Отже, оплата праці за контрактом визначається першочергово саме угодою сторін, з обов`язковим врахуванням наступних трьох складових: чинного законодавства, колективного договору та виконання керівником умов самого контракту.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» (в редакції, чинній на момент укладення Галузевої угоди) сторонами угоди на галузевому рівні є власники, об`єднання власників або уповноважені ними органи і профспілки чи об`єднання профспілок або інших представницьких організацій трудящих, які мають відповідні повноваження, достатні для ведення переговорів, укладення угоди та реалізації її норм на більшості підприємств, що входять у сферу їх дії.

У частині першій статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» (в редакції, чинній на момент укладення галузевої угоди) передбачено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» (в редакції, чинній на момент укладення галузевої угоди) сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.

Згідно абзацу 3 частини другої статті 4 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» (в редакції, чинній на момент укладення галузевої угоди ) до сторін соціального діалогу належать: на галузевому рівні - профспілкова сторона, суб`єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об`єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб`єктами якої є всеукраїнські об`єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб`єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади.

Згідно ст. 3 Закону України «Про оплату праці» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання.

Ці ж самі положення містить ст. 95 КЗпП України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, регулювання фондів оплати праці працівників підприємств-монополістів згідно з переліком, що визначається Кабінетом Міністрів України, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

На підставі ст. 10 цього ж закону розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України, як правило, один раз на рік під час затвердження Державного бюджету України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, власників або уповноважених ними органів, які об`єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди. Розмір мінімальної заробітної плати переглядається залежно від зростання індексу цін на споживчі товари і тарифів на послуги за угодою сторін колективних переговорів.

Статтею 8 Закону України « Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальну заробітну плату визначено установлено у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.

Статтею 8 Закону України « Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальну заробітну плату визначено установлено у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень.

Норми вказано з врахуванням редакцій закону, що діяли на момент даних правовідносин.

Згідно ст. 18 Закону України «Про оплату праці» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розміри ставок (окладів) працівників загальних (наскрізних) професій і посад встановлюються на умовах, визначених колективним договором, з дотриманням гарантій, встановлених законодавством і генеральною, галузевою, регіональною угодами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 296/1091/16-ц (провадження № 61-23191св18) міститься висновок, що «для обов`язковості виконання роботодавцем зобов`язань у сфері соціально-трудових відносин, передбачених тією чи іншою галузевою (міжгалузевою) угодою, необхідно встановити, чи входить профспілкова організація підприємства до організаційної ланки всеукраїнської профспілки та її об`єднання, а також віднесення підприємства до сфери управління міністерства або іншого центрального органу виконавчої влади, який є суб`єктом сторони органів виконавчої влади цієї угоди. При цьому під час визначення обов`язковості застосування положень колективних угод необхідно враховувати норми Рекомендацій Міжнародної організації праці № 91, основоположне значення яких взято до уваги у ратифікованій Україною Конвенції Міжнародної організації праці № 154, а саме: що усякий колективний договір має зв`язувати сторони, що його підписали, а також осіб, від імені яких його укладено».

Івано-Франківська міська рада була суб`єктом соціального діалогу за даною Галузевою угодою на територіальному рівні, а на локальному - сама Комунальна організація «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка», у разі належного делегування своїх повноважень Галузевому об`єднанню організацій роботодавців України, а також її первинна організація Галузевої профспілки України.

Федерація роботодавців ЖКГ своїм листом від 05.05.2013р. зазначила, що галузева угода є обов`язковою для застосування суб`єктами господарювання (роботодавцями), які є членами Федерації роботодавців ЖКГ України і носить рекомендаційний характер для всіх підприємств. Тобто, сама організація була стороною Галузевої угоди на локальному рівні і керівник зобов`язаний був застосовувати норми Галузевої угоди щодо своїх працівників.

Згідно інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань первинна профспілкова організація Івано-Франківського парку відпочинку та культури ім. Т.Г. Шевченка зареєстрована 22.03.2000р., її засновником є професійна спілка працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України; діяльність міського комітету профспілки працівників житлово-комунального господарства м. Івано-Франківська 09.04.2019р. було припинено.

Профспілка працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, як всеукраїнська громадська організація, була зареєстрована 28.01.2000р. за №1318 (а.с.88 т.1).

Отже, з дати реєстрації первинної профспілкової організації Івано-Франківського парку відпочинку та культури ім. Т.Г. Шевченка в 2000р., членом якої був і позивач, вона входила до міської та всеукраїнської спілки, і, як наслідок, була стороною Галузевої угоди на локальному рівні, а міська, в яку входила первинна - на територіальному рівні.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обласним об`єднанням організацій роботодавців та радою профспілок області, як сторонами договору на територіальному рівні, було також взято на себе зобов`язання дотримання мінімальних гарантій передбачених і Галузевою угодою на 2013-2015рр., і Територіальною угодою на 2013-2015рр., а з врахуванням предмета дослідження даного спору - з 01.09.2015р. по 31.12.2015р. Водночас, дані угоди поширювалась як на Івано-Франківську міську раду, яка повинна б була обов`язково враховувати мінімальні гарантії у спірний період 2015 року щодо посадових окладів зазначених в контракті з керівниками комунальних підприємств, так і на саму комунальну організацію та її профспілку при укладенні колективного договору.

На оспорюваний період 2016 року (січень-березень згідно позовних вимог), була чинною Угода, укладена між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківською міською організацією роботодавців та спільним представницьким органом профспілок на 2014-2016рр. (а.с.166-171 т.1)

Отже, в спірний період на вересень-грудень 2015р., січень-березень 2016р. діяла ще одна угода, яка передбачала при укладенні колективних договорів застосування розмірів, зокрема, і посадових окладів на рівні, які узгоджувалися з нормами Генеральної, галузевих та регіональних угод.

Так, між адміністрацією Парку культури та відпочинку ім.Т.Г.Шевченка та трудовим колективом ім. Т.Г. Шевченка на 2014-2017рр. було укладено колективний договір (а.с.115-118 т.1), затверджений директором ОСОБА_1 і головою профкому Парку культури та відпочинку ім. Т.Г.Шевченка Тріщуком Г.Д. у 2014 році, де передбачено пунктом 2.2., що розміри посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою угодою.

Такий колективний договір підпадає під дію даної Галузевої угоди на 2013-2015рр., Територіальної угоди на цей ж період, Угоди на 2014-2016рр., оскільки його укладено у 2014 році, відповідно він був погоджений профспілкою, та адміністрацією (роботодавцем) комунальної організації.

Згідно постанови КМУ від 19.03.1993р. №203 (п.4,5) рекомендовано органам місцевого самоврядування при укладенні контракту з керівником комунального підприємства визначати його оплату праці та матеріальне забезпечення, за рахунок коштів підприємства, що встановлюється в прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства.

КО «Івано-Франківський міський парк культури і відпочинку ім.. Т.Г.Шевченка», в якій був керівником позивач, не дотувалась з міського бюджету, а тому за рахунок коштів організації оплачувалась зарплата, яка повинна відповідати вимогам закону.

Оплата праці позивача не фінансувалась з бюджету, а з господарської діяльності КО, проте посадовий оклад ним самостійно не міг бути визначений в штатному розписі чи при нарахуванні, а залежав саме від розміру зазначеному в контракті, який не врахував у спірний період вимог Галузевої угоди та норм вищевказаних законів України.

Порядок застосування Галузевої угоди на 2013-2015 роки, затверджений рішенням Ради Федерації роботодавців ЖКГ України від 01.06.2016р. №07-16 (зі змінами), згідно якого визначені (згідно таблиці 1) мінімальні посадові оклади працівника основної професії і є обов`язковими для застосування при визначенні посадового окладу керівників суб`єктів Галузевої угоди, у відповідності до чисельності працюючих (за таблицею №2 коефіцієнт від 3.0 до 7.0), а оскільки за диспозитивністю позовних вимог позивач застосував найменший коефіцієнт - 2.8, то суд вірно врахував саме такий розрахунок розміру посадового окладу позивача: мінімальна заробітна плата (1378грн за вересень 2015р. по березень 2016р. включно) із застосування коефіцієнта 1.2 (п.3.1.1 Галузевої угоди) та коефіцієнта 2.8 (п.1 додатку №3 Галузевої угоди).

Так, такий розрахунок проведено позивачем за період з вересня 2015р. по березень 2016р. (а.с.53-54 т.1), мінімальний посадовий оклад керівника (позивача) становить - 4630,08грн (1378х1.2х2.8), отже недоплата до посадового окладу складала 1130,08грн щомісяця (без врахування обов`язкових відрахувань від нарахованої заробітної плати). А тому суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення з Івано-Франківської міської ради 17878,27грн недоотриманої заробітної плати.

Суд правильно визначив, що у разі ліквідації комунальної організації, платником будь якої заборгованості є саме Івано-Франківська міська рада, з якою укладено контракт, що також узгоджується із висновками, відображеними в постанові Верховного Суду від 25.10.2018р. (справа за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради щодо невиплати компенсації за 3 дні відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки) (а.с.12-15,19-20 т.3).

Сама ж Комунальна організація «Міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка», згідно статуту 2013 року (а.с.66, 69-72 т.1), створена територіальною громадою міста, підзвітна й підконтрольна Івано-Франківській міській раді, міському голові, безпосередньо підпорядкована Департаменту комунального господарства, транспорту і зв`язку (п.1.5) (підпорядкованість Департаменту підтверджено і положенням про нього - а.с.90-99 т.1), директор якої призначається на посаду за розпорядженням міського голови на підставі уже укладеного контракту (п.7.5), однак на час вирішення спору ліквідована без правонаступника (а.с.101 т.3).

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про місцеве самоврядування» міський голова належить до системи місцевого самоврядування. Тому розпорядження та контракт щодо позивача міський голова підписував як керівник органу місцевого самоврядування - міської ради.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 50 000 грн відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності з урахуванням суми недоотриманої заробітної плати в розмірі 17878,27 грн і такий розмір є достатньою компенсацією майнових втрат, пов`язаних із порушеннями трудового законодавства при встановленні посадового окладу позивача.

Доводи апелянта про те, що позивачем не порушувалися питання зміни посадового окладу та збільшення заробітної плати на час перебування його керівником КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка», а виникли вже після його звільнення з даної посади, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують права позивача на отримання заробітної плати з урахуванням гарантій, передбачених у галузевій угоді та не можуть бути підставою для відмови у позові.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 26 березня 2021 року.