Постанова

Іменем України

25 березня 2021 року

м. Київ

справа №369/13635/17

провадження №61-16000св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_2 , треті особи: Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_3 , про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_4 ,

відповідачі: Крюківщинська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 ,

треті особи: Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі

та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_3 ,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області,

ОСОБА_2 , треті особи: Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_3 , з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просила:

визнати незаконним (недійсним) та скасувати рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

від 23 грудня 2003 року (без номера) «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» та Протокол пленарного засідання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

від 23 грудня 2003 року - в частині надання у приватну власність

ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1236 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним та скасувати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку від 06 квітня 2005 року, виданий Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення (без номера) Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року та Протоколу пленарного засідання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року, зареєстрованого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 73, кадастровий номер: 322248001:01:003:0017 на ім`я ОСОБА_2 , площею 0,1236 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , з відміткою про перехід права власності на частину земельної ділянки до ОСОБА_6 , скасувати його державну реєстрацію в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та кадастровий номер;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер: 322248001:01:003:0017 у порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень».

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником 14/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 24 травня 1997 року, а відповідач ОСОБА_2 є власницею 11/25 частини вказаного житлового будинку на підставі договору дарування від 14 червня 1994 року.

Позивач вважала, що не було встановлено площу (розмір) земельної ділянки, що перейшла у спільне користування позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 ..

23 грудня 2003 року Крюківщинська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області прийняла рішення (без номера) про надання безоплатно громадянам в приватну власність земельних ділянок згідно списків, у тому числі відповідачу ОСОБА_2 передано у особисту приватну власність земельну ділянку площею 0,1236 га, що розташована в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позивач вважала дане рішення незаконним, оскільки прийнято з порушенням вимог, передбачених цивільним та земельним законодавством, а тому таке рішення підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

На думку позивача, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення

від 23 грудня 2003 року відповідач ОСОБА_2 отримала у особисту приватну власність спірну земельну ділянку без законних підстав, а позивач ОСОБА_1 була позбавлена права володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй частиною земельною ділянки, що відповідає належній позивачу частці 14/25 у праві спільної часткової власності на жилий будинок АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року відповідачу ОСОБА_2 видано державний акт від 06 квітня 2005 року на право приватної власності на земельну ділянку загальною

площею 0,1236 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 322248001:01:003:0017.

11 липня 2005 року відповідач ОСОБА_2 відчужила частину земельної ділянки, а саме 0,0600 га вищезазначеної земельної ділянки на користь третьої особи ОСОБА_3 , у зв`язку з чим на державному акті зроблено відмітку про перехід права власності на частину земельної ділянки.

Позивач стверджувала, що державний акт, виданий відповідачу

ОСОБА_2 на підставі незаконного рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня

2003 року, з відміткою про перехід права власності на частину 0,0600 га спірної земельної ділянки від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 є також недійсним і підлягає скасуванню.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 06 березня 2020 року у складі судді Ковальчук Л. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами склався порядок користування земельною ділянкою з 2004 року, за яким відповідачка користувалась земельної ділянкою 0,12 га, а позивач площею 0,03 га, а тому при передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки вказаної площі права позивача не були порушені.

Суд першої інстанції також відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позивачкою позовної давності. Суд дійшов висновку, що у позивачки право на звернення до суду з таким позовом виникло у

2003 році, позовна давність за такими вимогами спливла у 2006 році. Клопотання про поновлення строку позивачем не заявлено, доказів поважності причин його пропуску суду не надано.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнано незаконним (недійсним) та скасовано рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

від 23 грудня 2003 року (без номера) «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» та Протокол пленарного засідання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

від 23 грудня 2003 року - в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 , земельної ділянки площею 0,1236 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним та скасовано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку від 06 квітня 2005 року, виданий Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення (без номера) Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року та Протоколу пленарного засідання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року, зареєстрованого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 73, кадастровий номер: 322248001:01:003:0017 на ім`я ОСОБА_2 , площею 0,1236 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , з відміткою про перехід права власності на частину земельної ділянки до ОСОБА_3 , скасовано його державну реєстрацію в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та кадастровий номер.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер: 322248001:01:003:0017, у порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень». Стягнуто з Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 2 400 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована доведеністю позовних вимог. Апеляційний суд дійшов висновку, що оскарженими рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року та державним актом позивач

ОСОБА_1 позбавлена права, гарантованого їй Конституцією України, а саме, права володіти, користуватись та розпоряджатись належною їй частиною земельної ділянки, яка відповідає належній позивачу, ОСОБА_1 , частці (14/25) у праві спільної часткової власності на жилий будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2020 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову апеляційного суду, у справі ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а саме застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 та від 31 жовтня

2018 року у справі № 372/1988/15 (провадження № 14-172цс18) та постановах Верховного Суду від 05 листопада 2018 року у справі

№ 465/4975/16 і від 24 квітня 2019 року у справі № 308/6102/16.

Заявник зазначає, що оскаржуваною постановою позбавлено права власності на земельну ділянку третю особу ОСОБА_3 . Апеляційний суд не відклав розгляд справи, причини неявки в судове засідання не з`ясував, порушив право на участь у судовому розгляді, не забезпечив відповідачів можливості навести свої доводи та міркування.

Аргументом касаційної скарги також указано те, що при розподілі судових витрат апеляційним судом порушено приписи частини першої статті 141 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу аргументовано тим, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, а доводи касаційної скарги безпідставні та не ґрунтуються на законі.

Інші учасники справи відзиву щодо вимог і змісту касаційної скарги до суду не направили.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 є власником 14/25 частини житлового

будинку АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного 24 травня 1997 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 . Вказаний договір зареєстрований в установленому законом порядку.

Відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 11/25 частини вказаного будинку на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного 14 червня 1994 року між ОСОБА_2 та її матір`ю, ОСОБА_7 . Договір зареєстровано в установленому законом порядку.

23 грудня 2003 року Крюківщинська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області прийняла рішення про надання безоплатно громадянам в приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку в межах сільської ради (списки додаються). Доручено Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКЕР» виготовити технічну документацію по складанню державного акту на право приватної власності на землю.

Згідно протоколу пленарного засідання Крюківщинської сільської ради від 23 грудня 2003 року розглядалося питання щодо надання земельних ділянок в приватну власність громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, для ведення особистого селянського господарства, в тому числі громадянці ОСОБА_2 .

На підставі рішення Крюківщинської сільської ради Києво- Святошинського району від 23 грудня 2003 року відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки загальною площею 0,1236 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку.

ОСОБА_2 видано державний акт від 06 квітня 2005 року на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1236 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 322248001:01:003:0017.

11 липня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частини земельної ділянки площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі, яка переглядається, позивач є власником 14/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 24 травня 1997 року, а відповідач ОСОБА_2 є власницею 11/25 частини вказаного житлового будинку на підставі договору дарування від 14 червня 1994 року.

При переході права власності на житловий будинок питання переходу права власності на земельну ділянку під будинком не вирішувалось.

Вказані правочини в установленому законом порядку недійсними не визнавались.

Відповідно до змісту статті 30 Земельного кодексу України (Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, який був чинний на час оформлення договору дарування) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Частиною другою цієї статті передбачено, що при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Частиною першою статті 88 Земельного кодексу України, (який набув чинності з 01 січня 2002 року та в редакції, на час видачі оскаржуваних державних актів), передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення від 23 грудня 2003 року та видачі оскаржуваного державного акту 06 квітня 2005 року) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правових підстав переходу прав на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від переходу права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Апеляційний суд установив, що з часу набуття ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 за договорами дарування права спільної часткової власності на будинок, господарські будівлі і споруди та права користування спільною земельною ділянкою, призначеною для обслуговування даного будинку, та споруд, між останніми не було укладено договору про визначення порядку користування спільним житловим будинком, господарськими будівлями і спорудами, спільною земельною ділянкою, та/або договору про виділ кожному із співвласників окремо зі складу спільного нерухомого майна належної йому частки будинку господарських будівель і споруд та належної йому частки земельної ділянки в натурі.

Положеннями частин першої-четвертої статті 88 ЗК України встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

У справі, яка переглядається, рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року вирішено передати ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1236 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку.

На підставі цього рішення відповідачу ОСОБА_2 06 квітня 2005 року видано державний акт на вказану земельну ділянку.

При цьому, позивачу ОСОБА_1 , як власнику 14/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , земельна ділянка за вказаною адресою пропорційно її частці у праві власності на будинок не була виділена.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Частиною першою статті 155 ЗК України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт був виданий, і дотримання вимог законодавства.

Відповідно до статті 125, частини другої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору дарування) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. У разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлений законом.

Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору дарування не змінює суті такого державного акта, як недійсного.

Схожого за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постанові

від 18 квітня 2018 року у справі № 1512/1830/12 (провадження

№ 61-11382св18).

Встановивши, що рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року та оскарженим державним актом на право приватної власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності на частину земельної ділянки до ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 позбавлена права, гарантованого їй Конституцією України, володіти користуватись та розпоряджатись належною їй частиною земельної ділянки, яка відповідає належній позивачу ОСОБА_1 частці (14/25) у праві спільної часткової власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , господарські будівлі і споруди, апеляційний суд дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо пропуску строку позовної давності, оскільки апеляційним судом установлено, що матеріали справи не містять доказів обізнаності позивача з тим, що відповідач отримала у власність земельну ділянку площею 0,1236 га для будівництва та обслуговування житлового будинку у 2003 році та отримала державний акт про право власності на цю земельну ділянку у 2005 році.

Апеляційний суд спростував висновок місцевого суду про те, що позивач знала про розпочатий відповідачкою процес приватизації земельної ділянки, отже їй було відомо про порушення її права ще з 2004 року з наведенням відповідних мотивів.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржена постанова апеляційного суду порушує права власності третьої особи ОСОБА_6 на земельну ділянку не заслуговує увагу, оскільки остання з самостійною касаційною скаргою не зверталась та не уповноважувала на це відповідача

ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що апеляційний суд вирішив спір без додержання норм матеріального та процесуального права без урахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 та від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 372/1988/15 (провадження № 14-172цс18), оскільки справи направлені на новий розгляд до суду першої інстанції, що не означає остаточного вирішення відповідних справ, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з неї.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що оскаржуване судове рішення у справі ухвалене апеляційним судом без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах 05 листопада 2018 року у справі № 465/4975/16 та від 24 квітня 2019 року у справі № 308/6102/16, оскільки, висновки, зазначені у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, суд виходив із конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Доводи касаційної скарги про те, що розгляд справи апеляційним судом відбувся без участі відповідачів, що потягло порушення права на участь у судовому засіданні не заслуговує на увагу, оскільки з матеріалів справи слідує, що представник заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 була повідомлена 27 липня 2020 року апеляційним судом про судове засідання, призначене у цій справі апеляційним судом на 21 вересня

2020 року о 12:00 год під розписку (а. с. 38 т. 3).

Хоча ОСОБА_3 і не зверталась з касаційною скаргою, проте Верховний Суд вважає за необхідне вказати, що матеріали справи свідчать про її обізнаність щодо розгляду справи апеляційним судом

21 вересня 2020 року о 12:00 год (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення 30 липня 2020 року а. с. 40 т. 3).

Частиною п?ятою статті 128 ЦПК України встановлено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).

У силу положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко