Номер провадження: 22-ц/813/3063/21
Номер провадження: 22-ц/813/3065/21
Номер справи місцевого суду: 522/1997/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д.Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року, на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Донцова Д.Ю., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виробничо-торгового підприємства «Екстра» про розірвання договору, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного виробничо-торгового підприємства «Екстра» (надалі за текстом ПВТП «Екстра») про розірвання договору, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди, в якому просив розірвати договір купівлі-продажу алкогольного напою віскі «Talisker 25 Yers Old Limiter Edition» 0,7 л. вартістю 10 683,00 грн., укладеного 18.11.2018 року між ним та ПВТП «Екстра», стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 10 683,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 18.11.2018 року о 13:24 годині в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ним було придбано алкогольний напій віскі «Talisker 25 Yers Old Limiter Edition» 0,7 л. вартістю 10 683,00 грн. У зв`язку з тим, що пляшка вказаного віскі продається в коробці, позивач тільки повернувшись додому при відкритті коробки виявив, що в напої міститься шматок матеріалу невідомого походження. Таким чином, позивач вважає, що придбаний в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » алкогольний напій віскі «Talisker 25 Yers Old Limiter Edition» є товаром неналежної якості. Також позивач звертався до адміністрації магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », з вимогою повернути грошові кошти за товар неналежної якості, однак його вимогу було проігноровано.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року ОСОБА_1 у задоволені позову відмовлено.

13 липня 2020 року представник ПВТП «Екстра» звернувся до суду з заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ПВТП «Екстра» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн., оскільки суд ухваливши рішення не вирішив питання про розподіл судових витрат, про які було зазначено у відзиві на позовну заяву та надано докази на підтвердження їх понесення.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПВТП «Екстра» судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, а також з додатковим рішенням ОСОБА_1 , подав до суду апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що судом не з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом порушені його законні права, оскільки він був позбавлений можливості довести обставини, на які він посилався у своєму позові, а саме судом безпідставно не було задоволено його клопотання про виклик та допит свідків, які б підтвердили факт придбання товару в магазині, а також судом лише з формальних причин було відмовлено у клопотанні про залучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме виписки з карткового рахунку, яка підтверджує факт придбання товару.

У відзиві на апеляційну скаргу ПВТП «Екстра» зазначає, що судове рішення є законним та обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено, що придбаний алкогольний напій є товаром неналежної якості, також не надано доказів, які б підтверджували факт купівлі-продажу товару, не надано доказів звернення з вимогою до адміністрації магазину, також не доведений факт завдання моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом зазначив про те, що 18.11.2018 року о 13:24 годині позивачем в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано алкогольний напій віскі «Talisker 25 Yers Old Limiter Edition» 0,7 л. вартістю 10 683,00 грн. Повернувшись додому при відкритті коробки позивач виявив, що в напої міститься шматок матеріалу невідомого походження. Позивач вважає, що придбаний в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » алкогольний напій віскі «Talisker 25 Yers Old Limiter Edition» неналежної якості.

Також судом встановлено, що позивач стверджував, що алкогольний напій є товаром неналежної якості, проте доказів підтвердження наявності істотного недоліку алкогольного напою суду не надано.

Як вбачається з відповіді Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 29.12.2018 року у закладі роздрібної торгівлі ПВТП «Екстра», що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 28, за результатами проведеного позапланового заходу державного контролю, у межах розгляду звернення ОСОБА_1 , порушення гігієнічних вимог щодо поводження з харчовими продуктами не виявлені.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наступних обставин.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем.

Згідно із п. 15 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем).

Згідно із п. 12 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Таким чином, невідповідність умовам договору зі споживачем, вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів для певної категорії продукції, а також виявлення недоліку в товарі означає, що цей товар є продуктом неналежної якості.

Щодо вимог про розірвання договору купівлі-продажу алкогольного напою, укладеного між ОСОБА_1 та ПВТП «Екстра», судом зазначено наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Позивач не надав розрахунковий документ та інших належних та допустимих доказів, які би підтверджував факт купівлі-продажу товару та відповідно укладення договору купівлі-продажу між вказаними сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач вже звертався до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою про розірвання договору та стягнення матеріальних збитків у зв`язку з придбанням 18.11.2018 року о 13:24 годині в магазині «Обжора», що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 28, алкогольного напою віскі «Talisker 25 Yers Old Limiter Edition» 0,7 л. вартістю 10 683,00 грн. неналежної якості. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.2019 року у справі №521/5330/19, яке набрало законної сили 09.01.2020 року, позовні вимоги залишено без задоволення.

Позивачем під час розгляду справи в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси надано копію фіскального чеку на придбання товару 18.11.2018 року. Однак, в ксерокопії фіскального чеку на придбання товару 18.11.2018 року, яка досліджена Малиновським районним судом м. Одеси у справі №521/5330/19, вказана сума 10 149,50 грн., замість ціни придбаного товару у розмірі 10 683 грн., яка зазначена в позовній заяві. Також з ксерокопії фіскального чеку не вбачалось назви товару.

Для з`ясування обставин справи, судом було витребувано у відповідача дублікат касового чеку та на виконання ухвали суду представником відповідача зазначено, що ідентифікувати ознаки касового чеку від 18.11.2019 року 13:24; №510; пакет 17757554; HS 80004111 не вдалося, у зв`язку з тим, що за вказаними ознаками реєстратора розрахункових операцій на підприємстві не значиться.

Отже, докази, які б підтверджували доводи позивача в матеріалах справи відсутні.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги.

Частиною 3 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті.

Згідно із ст. 8 п. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вимоги споживача розглядаються після пред`явлення споживачем розрахункового документа, а щодо товарів, на які встановлено гарантійний строк, - технічного паспорта чи іншого документа, що його замінює, з позначкою про дату продажу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

В позовній заяві позивач стверджував, що після виявлення дефекту у вмісті алкогольного напою «Talisker 25 Yers Old Limiter Edition», він звертався до адміністрації магазину мережі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та просив повернути кошти за товар неналежної якості. Проте кошти повернути не вдалося у зв`язку з тим, що вимогу було проігноровано.

Належних та допустимих доказів звернення з вимогою до адміністрації магазину позивачем не надано, відповідач у свою чергу, заперечує щодо факту звернення позивача із вимогою.

Судом вірно встановлено, що у зв`язку з відсутністю доказів, які б підтверджувати істотний недолік продукції та факт укладення договору купівлі-продажу товару між сторонами, правові підстави щодо стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 10 683,00 грн. відсутні, а тому висновки суду про відмову у задоволені позову про розірвання договору та стягнення збитків є обґрунтованими.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з п. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Згідно з п. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

При цьому відповідно до ч. 6 ст.1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції», шкода - завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров`я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об`єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що відшкодування моральної шкоди споживачу можливе лише у випадках каліцтва, іншого ушкодження здоров`я або смерті особи, пошкодження або знищення будь-якого об`єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Висновки суду про те, позивачем не доведений факт завдання йому моральної шкоди, не надано належних доказів того, що саме дії чи бездіяльність відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя, та не обґрунтований розмір моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. відповідають обставинам справи.

На підставі вищевикладених обставин, суд у відповідності до вимог закону, з`ясувавши всі обставини справи, надані докази, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову в повному обсязі.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом порушені його законні права, оскільки він був позбавлений можливості довести обставини, на які він посилався у своєму позові, а саме судом безпідставно не було задоволено його клопотання про виклик та допит свідків, які б підтвердили факт придбання товару в магазині, а також судом лише з формальних причин було відмовлено у клопотанні про залучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме виписки з карткового рахунку, яка підтверджує факт придбання товару, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, так як судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Після ухвалення судового рішення, 13 липня 2020 року представник ПВТП «Екстра» звернувся до суду з заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ПВТП «Екстра» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн., оскільки суд ухваливши рішення не вирішив питання про розподіл судових витрат, про які було зазначено у відзиві на позовну заяву та надано докази на підтвердження їх понесення.

Ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ПВТП «Екстра» судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн., суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу Українидля визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Судом встановлено, що представником відповідача до суду надана копія договору про надання правової допомоги №б/н від 10.03.2020 року, укладеного між адвокатом Поліловою С.І. та ПВТП «Екстра», копія Додатку до Договору - Замовлення №2 від 14.04.2020 року.

Відповідно до Замовлення №2 від 14.04.2020 року до Договору про надання правової допомоги №б/н від 10.03.2020 року, вартість послуг (гонорар) адвоката встановлюється сторонами в наступних розмірах та сплачується клієнтом впродовж доби з дня їх надання відповідно до замовлення:

- ознайомлення з матеріалами справи №522/1997/20, збір та підготовка доказів, складання і організація подачі відзиву на позовну заяву з додатками 5000,00 грн.;

- підготовка до кожного судового засідання (в тому числі підготовка заяв з процесуальних питань, клопотань, пояснень, а також заперечень на заяви, клопотання, пояснення сторін, у разі потреби) участь у судовому засіданні 2000,00 грн. за кожне судове засідання.

На підтвердження понесених судових витрат надано копії: видаткового ордеру від 15.04.2020 року на суму 5000,00 грн. та видаткового ордеру від 22.04.2020 року на суму 2000,00 грн.

Таким чином, відповідачем розмір понесених судових витрат на професійну правову допомогу складає 7000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що представником відповідача надано докази фактичних витрат, однак враховуючи, що справа є незначної складності, також стороною відповідача не надано акт виконаних робіт, з якого можливо було б встановити фактичні виконані роботи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про неналежне обґрунтування вказаних витрат.

На підставі вищевикладених обставин, суд на законних підставах стягнув з ОСОБА_1 витрати на правову допомоги у розмірі 3500 грн., оскільки відповідачем дійсно були понесенні витрати на правову допомогу, однак не надано належного обґрунтування суми коштів в розмірі заявленого до стягнення.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом порушенні норми матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені доводи не вказують на незаконність судового рішення таспростовуються матеріалами справи, а доказів на спростування доводів заяви ПВТП «Екстра» до суду надано не було.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення. а також додаткове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року та додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 30 березня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда