ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Північтранс»

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Північтранс», третя особа - Дніпровська міська рада в особі Департаменту Транспорту та транспортної інфраструктури про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що має статус учасника бойових дій.

10 липня 2019 року при посадці в автобус загального користування, який прямує міським маршрутом № 158, він пред`явив водію посвідчення учасника бойових дій, яке надає право на пільговий проїзд, проте водій відмовив у пільговому проїзді, у зв`язку з чим йому довелось оплатити проїзд вартістю 7 грн.

Вважає дії водія, який перебуває в трудових відносинах з відповідачем, незаконними та такими, що спричинили моральну шкоду, яка полягає у приниженні гідності при відмові у безкоштовному проїзді.

Просить визнати дії відповідача у відмові безоплатного проїзду протиправними, стягнути з відповідача на його користь вартість проїзду в сумі 7 грн., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 1000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано дії ПАТ «Північтранс» у відмові безоплатного проїзду протиправними. Стягнуто з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 вартість проїзду в сумі 7 грн. та моральну шкоду у розмірі 200 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, як учасник бойових дій, має право на безоплатний проїзд, а автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, тому дії відповідача щодо відмови у пільговому перевезенні позивача є протиправними. У зв`язку з протиправними діями відповідача, позивачу була також заподіяна моральна шкода.

Не погодившись з рішенням суду ПАТ «Північтранс» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів порушення водієм його права на пільговий проїзд та обрав невірний спосіб захисту порушеного права. Позивачем не надано доказів пред`явлення відповідного посвідчення водію та самої відмови у пільговому проїзді. У зв`язку з відсутністю вини відповідача не підлягає і стягненню моральна шкода. Крім того, судом першої інстанції справу розглянуто з порушенням правила виключної підсудності, оскільки позови до перевізників у відповідно до ч. 4 ст. 30 ЦПК України пред`являються за місцезнаходженням перевізника.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору №Т158-154-19 з організації перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 12 червня 2019 року (далі - договір), укладеного між Департаментом транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради та ПАТ «Північтранс», відповідач отримав право перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування № 158 (а.с. 23).

Відповідно до договору, відповідач самостійно забезпечує транспортними послугами населення на умовах, передбачених Законом України «Про автомобільний транспорт», Правилами надання послуг пасажирського транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176.

Згідно з п. 2.2.9. договору, перевізник забезпечує пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами.

ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 27 квітня 2016 року Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.6).

Таким чином, відповідно до пункту 7 частини 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач має право на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

10 липня 2019 року позивач їхав автобусом марки «Рута 25», державний номер НОМЕР_2 , по міськиму автобусниму маршруту № 158 від кінцевої зупинки площа Старомостова в місті Дніпро, оплативши проїзд у розмірі 7 гривень, що підтверджено квитком № ДН 018217 (а.с.6).

10 липня 2019 року позивачем на ім`я начальника управління Укртрансбезпеки в Дніпропетровській області, в порядку досудового врегулювання конфлікту подано скаргу, зі змісту якої вбачається, що 10 липня 2019 року водій автобусу відмовив у пільговому проїзді (а.с.7).

У листі ПАТ «Північтранс» від 23 липня 2019 року, який був направлений до Управління у зв`язку зі скаргою позивача зазначено, що водій, який 10 липня 2019 року працював на автобусі марки «Рута 25», державний номер НОМЕР_2 , на комісії підтвердив, що відмовив у безкоштовному проїзді, з ним було проведено додатковий інструктаж щодо Правил перевезень пасажирів, особливу увагу приділяючи перевезенню пільгової категорії громадян, та прийняті міри адміністративного покарання, водія попереджено про неприпустимість допущення подібних випадків (а.с.9).

Таким чином відповідач, приймаючи до водія міри адміністративного покарання у зв`язку з його відмовою позивачу у праві пільгового проїзду, визнав факт відмови у пільговому перевезенні.

Окрім того, управлінням Укртрансбезпеки в Дніпропетровській області 24 липня 2019 року надано відповідь на скаргу позивача, відповідно до якої під час рейдової перевірки транспортних засобів, які задіяно для перевезення пасажирів на зазначеному маршруті, складено акти на перевізника ПАТ «Північтранс» за порушення вимог автомобільного законодавства (а.с.8).

Згідно з нормами ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон), пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Аналогічні вимоги викладені в п. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, згідно яких, окрім іншого, автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

За змістом ч. 2 ст. 42 Закону, договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону забезпечення організації пасажирських перевезень покладається: на міських автобусних маршрутах загального користування - на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

За змістом ст. 29 Закону, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

В той же час, всупереч вимог вищевказаних нормативно-правових актів, відповідач в особі свого водія на автобусному маршруті № 158 не забезпечив прав позивача на безоплатний проїзд у автомобільному транспорті загального користування, а тому суд першої інстанції правомірно стягнув матеріальну шкоду в сумі 7,00 грн. вартості проїзду.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. В силу абзацу 2 ч. 3 вказаної статті, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснив Верховний Суд України у постанові Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, при настанні інших негативних наслідків.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач дійсно зазнав моральну шкоду, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, яка полягала в порушенні наданих йому державою пільг та з урахуванням тяжкості спричинених йому моральних страждань, вимог розумності і справедливості необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 200,00 грн.

Доводи апелянта про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів порушення водієм його права на пільговий проїзд та доказів пред`явлення відповідного посвідчення водію, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідно до п. 6 Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року №5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", до заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція - замовлення, квитанція - зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер), а тому, долучений позивачем проїзний квиток серії НОМЕР_3 є доказом здійснення ОСОБА_1 поїздки та сплати вартості проїзду.

Що стосується доводів скаржника відносно порушення судом першої інстанції правил виключної підсудності, колегія суддів зазначає наступне.

При розгляді даної справи, колегією суддів апеляційної інстанції, дійсно було встановлено порушення територіальної підсудності.

Так, у відповідності до ч. 4 ст. 30 ЦПК України визначена виключна підсудність, щодо подачі позовів до перевізників, а саме позови до перевізників, що виникають з договорів перевезення вантажів, пасажирів, багажу, пред`являються за місцезнаходженням перевізника.

Як вбачається з матеріалів справи, зареєстроване місцезнаходження перевізника ПАТ «Північтранс», є м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги.

Вищезазначена норма права та місце реєстрації відповідача, судом першої інстанції враховані не були.

У відповідності до ч. 1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Однак, ч. 2 ст. 378 ЦПК України передбачає, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач при розгляді справи в суді першої інстанції не заявляв про непідсудність даної справи Ленінському районному суду м. Дніпропетровська, а тому, у відповідності до ч. 2 ст. 378 ЦПК України, апеляційним судом не може бути застосована ч. 1 ст. 378 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Відповідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Північтранс» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова