Справа № 473/465/21
РІШЕННЯ

іменем України

"23" березня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, поданим в його інтересах адвокатом Лабик Р.Р., до відповідача публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ «НАСК «Оранта») про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в загальному розмірі 82 114 грн. 00 коп., з яких 75 114 грн. 00 коп. - страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, 7 000 грн. 00 коп. - витрати на спорудження надгробного пам`ятника.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12.04.2019 року по вул. Омеляновича-Павленка в м. Вознесенську Миколаївської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Останній внаслідок отриманих тілесних ушкоджень помер.

Згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.12.2019 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Водночас, відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6959784, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», забезпечений транспортний засіб - автомобіль марки САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Посилаючись на вказані обставини, зазначаючи при цьому, що позивач є непрацездатною особою, яка перебувала на утриманні загиблого, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, що, з урахуванням наявності іншого утриманця (матері загиблого), становить 75 114 грн. 00 коп. (4 173 грн. 00 коп. х 36 / 2, відповідно до п.27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), витрати на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 7 000 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 15.02.2021 року було відкрито провадження по вказаній справі, призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

16.03.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого останній позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 7 000 грн. 00 коп. визнав. У задоволенні решти позовних вимог просив відмовити, оскільки позивачем не доведено належними доказами факту перебування останнього на утриманні загиблого на момент його смерті.

В судове засідання позивач, його представник не з`явилися. В матеріалах справи наявна заява, в якій останній просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «HACK «Оранта» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, справу просив вирішити з урахуванням поданого ним відзиву.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема судом встановлено, що 12.04.2019 року по вул. Омеляновича-Павленка в м. Вознесенську Миколаївської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Останній внаслідок отриманих тілесних ушкоджень помер.

Згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.12.2019 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6959784, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», забезпечений транспортний засіб - автомобіль марки САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , який є батьком померлого ОСОБА_3 , є пенсіонером (отримує пенсію за вислугу років).

Аналізуючи доводи учасників справи, суд виходить з наступного.

Так, згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання, а страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Останнє здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 вищевказаного Закону).

Страховим випадком, за змістом ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

В разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 ст. 27 вказаного Закону передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Так, за змістом ч.1 ст. 1200 ЦК України в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується в розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Поняття "непрацездатні громадяни" надається у ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

При цьому, особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (ст.1 Закону України "Про прожитковий мінімум").

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць (зазначені висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 165/325/17, від 09.04.2020 року в справі № 753/7486/17).

Водночас перебування на утриманні означає систематичне (а не епізодичне) одержання особою засобів до існування за рахунок коштів померлого. При оцінці одержання утримання як систематичного слід враховувати як період фактичного перебування на утриманні до смерті потерпілого, так і характер відносин між потерпілим та особою, що вимагає відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ч.ч. 1, 5, 6 ст.81, 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що останній перебував на утриманні свого сина, потребував матеріальної допомоги, а також, що таке утримання носило систематичний характер та було основним і постійним джерелом його існування.

Зокрема, згідно довідки про доходи, виданої ГУ ПФУ в Миколаївській області 23.11.2020 року, позивач за період з травня 2018 року по квітень 2019 року отримав пенсію в розмірі 37 042 грн. 32 коп., середньомісячний дохід позивача за вказаний період перевищує встановлений прожитковий мінімум для непрацездатних осіб (1 497 грн. 00 коп.). Водночас матеріали справи не містять доказів щодо працевлаштування ОСОБА_3 після жовтня 2018 року, отримання ним доходів, їх розміру, що позбавляє суд можливості перевірити майновий стан потерпілого, можливість надання утримання своєму батьку.

Надана позивачем довідка, яка видана 15.05.2019 року головою вуличного комітету, не є допустимим доказом щодо підтвердження обставин, які входять до предмета доказування.

При цьому, сам по собі факт проживання позивача за однією адресою з загиблим не може свідчити про перебування на утриманні останнього.

За такого позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до п.27.4 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення витрат на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 7 000 грн. 00 коп. Розмір обумовлених витрат підтверджений письмовими доказами (накладна № 17 від 10.05.2019 року), не перевищує встановлений ліміт страхового відшкодування, визнаний відповідачем у повному обсязі.

Отже, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в заявленому ним розмірі.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 12,13,76-83,141,259,263-265,268,272,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", місцезнаходження: місто Київ, вулиця Здолбунівська, будинок № 7 Д, ідентифікаційний код 00034186, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , витрати на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", місцезнаходження: місто Київ, вулиця Здолбунівська, будинок № 7 Д, ідентифікаційний код 00034186, на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 29.03.2021 року.

Суддя Л.В.Лузан