Провадження № 2/161/641/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Денисюка І.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

В кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч.1. ст. 129, ч.3 ст. 296, ч.4 ст. 296 КК України ОСОБА_1 звернувся з цивільним позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди особі, потерпілій від кримінального правопорушення.

Позовні вимоги мотивує тим, що 25 вересня 2014 року близько 11 години 10 хвилин, ОСОБА_4 перебуваючи на полі поблизу с. Радомишль Луцького району, в салоні автомобіля марки HUMMER, тримаючи в руках не зачохлену, заряджену набоями гладкоствольну мисливську рушницю «Сайга-410К», діючи умисно, направив її у бік ОСОБА_1 та висловив погрози вбивством, здійснивши при цьому постріл вгору, тому ОСОБА_1 усвідомив та сприйняв погрозу вбивством як реальну. За даним фактом проводилось досудове розслідування, дії ОСОБА_4 досудовим слідством були кваліфікована за ч.1 ст. 129 КК України.

Позивач вказує, що діями ОСОБА_4 йому було завдано моральної шкоди, яка виразилась в моральних переживаннях, погіршенні душевного самопочуття, відчутті стривоженості, погіршенні суспільних зв`язків, відносин з оточуючими людьми. Дії ОСОБА_4 він сприймав як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, оскільки на його думку, погрози, які висловлював ОСОБА_4 могли бути ним приведені до виконання.

Моральну шкоду позивач оцінює у 5000 гривень та просить її стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 06 грудня 2019 року цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди передано для подальшого розгляду до Луцького міськрайонного суду Волинської області в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2020 року матеріали справи прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

14.12.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні позивача та його представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вказував на безпідставність позовних вимог та просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2019 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 129, ч.3 ст. 296 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, які визначені п.п.2,3 ч.1 ст. 49 КК України, та відповідно закрито кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000535 від 26 вересня 2014 року в частині обвинувачення за ч.1 ст. 129, ч.3 ст. 296 КК України. Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди передано для подальшого розгляду до луцького міськрайонного суду Волинської області в порядку цивільного судочинства.

Зі змісту вказаної ухвали встановлено, що кримінальне провадження щодо відповідача в частині обвинувачення, за яким позивач ОСОБА_1 був визнаний потерпілим, було закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення 25 вересня 2014 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.

Таке рішення прийняте судом на підставі письмового клопотання захисника ОСОБА_4 - адвоката Сафулька С.В., обвинувачений ОСОБА_4 дане клопотання підтримав та просив задовольнити, про це свідчить текст вищезазначеного судового рішення. Таким чином, ОСОБА_4 погодився із тим, що в його діях наявний склад злочину, що йому інкримінувався, однак за збігом строку притягнення його до кримінальної відповідальності, просив провадження у справі закрити.

Згідно з ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули відповідні строки.

За роз`ясненням п.1 постанови пленуму Верховного суду України №12 від 20.02.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ», звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі застосування строків давності не може свідчити про невчинення особою злочину, звинуваченою у ньому. З огляду на це особа, яка вважає себе невинуватою у вчиненні злочину або вина якої у вчиненні злочину не доведена, вправі вимагати не застосування строків давності, а постановлення виправдувального вироку або постановлення ухвали про відсутність події та складу злочину в діях такої особи. Лише такі процесуальні рішення носять реабілітуючий характер та звільняють особу від усіх звинувачень у вчиненні протиправного карного діяння.

У цьому висновку суд має застосувати положення частини 6 статті 82 ЦПК України, за яким вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, обставини вчинення злочину ОСОБА_4 у всіх його складових та кваліфікуючих елементах, в тому числі у питаннях вини, протиправності дій, причинного зв`язку між діями особи та настанням шкоди інтересам потерпілої особи вважаються встановленими зазначеною ухвалою суду від 25 вересня 2019 року.

Та обставина, що письмове клопотання адвоката відповідача про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності у судовому засіданні з клопотанням про застосування до нього строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, яке підтримане самим ОСОБА_4 , свідчить про визнання відповідачем факту вчинення ним вказаного злочину, вини та факту заподіяння своїми діями позивачу шкоди, що входить до складу цього злочину.

Таким чином, твердження представника відповідача про те, що єдиним доказом скоєння відповідачем відносно позивача протиправних дій повинен бути вирок, який набрав законної сили, суд не бере до уваги.

Крім того, в ході розгляду даної справи, судом було допитано в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які підтвердили події, що мали місце 25 вересня 2014 року.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивача, ступінь важливості для нього предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді цієї справи.

Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих йому немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Душевне страждання є основним поняттям при відшкодуванні моральної шкоди.

Рішенням ЄСПЛ у справах «Півень проти України» від 29.06.2004 року (п.62) і «Жовнер проти України» від 29.06.2004 року (п.60) визначено, що моральна шкода може полягати у глибокому почутті несправедливості, яке викликане тим фактом, що протягом досить тривалого часу, всупереч рішенню суду, потерпілий не отримав реального захисту його прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

У судовому засіданні безсумнівно встановлено, що внаслідок винних дій ОСОБА_4 позивачу було заподіяно моральну шкоду, виразилась в моральних переживаннях, погіршенні душевного самопочуття та відчутті стривоженості, оскільки дії ОСОБА_4 він сприймав як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, оскільки на його думку, погрози, які висловлював ОСОБА_4 могли бути ним приведені до виконання.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди - 5000 гривень.

Такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає фактичним обставинам справи та тяжкості заподіяних потерпілому моральних травм.

Вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає до задоволення із урахуванням наступного.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, заяв, запитів, клопотань, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача було подано до суду наступні документи: договір про надання правової допомоги від 07 вересня 2020 року, акт прийому-передачі наданої правничої допомоги від 30 листопада 2020 року, акт прийому-передачі наданої правничої допомоги від 26 березня 2021 року та квитанція від 30 листопада 2020 року.

Визначаючи розмір витрат, понесених позивачем суд враховує вимоги ч.2 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Надані представником позивача документи відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами сплати грошових коштів за надання професійної правничої допомоги адвоката у даній справі. Враховуючи наведені вище положення закону, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, несуть сторони, а також характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, час витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, а також і з урахуванням тієї обставини, що позовні вимоги задоволено повністю, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

Покликання представника відповідача на ту обставину, що представником позивача не підтверджено належними доказами факт понесених витрат на правничу допомогу на увагу суду не заслуговують, оскільки адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. (Постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2020р. по справі № 727/4597/19).

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 908 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 5000 гривень моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень.

Стягнути ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в сумі 908 гривень

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 ( місце перебування: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_4 ( місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Дата складення повного тексту рішення 02 квітня 2021 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк