Справа № 199/7840/20
(2/199/1087/21)
РІШЕННЯ

Іменем України

02.04.2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Остапенко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГТЕПЛОМОНТАЖ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з січня по квітень 2018 року у розмірі 39000,00 гривень. У підтвердження позовних вимог посилається на те, що з 2014 року позивач періодично за усним трудовим договором працює на посаді монтажника або бригадира монтажника на ТОВ «ЮГТЕПЛОМОНТАЖ». Як зазначає позивач, починаючи з січня 2018 року заробітну плату, йому перестали виплачувати. Внаслідок цього на 30 квітня 2018 року за боржником, ТОВ «ЮГТЕПЛОМОНТАЖ», утворилася заборгованість в сумі 39000 грн., яку виплатити заявнику відмовилися, у зв`язку з відсутністю грошових коштів.

Представник відповідача надав письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що позивач не працював на підприємстві, а отже суми заробітної плати йому не нараховувались.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись з даним позовом до суду, посилався на те, що з 2014 року він періодично за усним трудовим договором працював на посаді монтажника або бригадира монтажника на ТОВ «ЮГТЕПЛОМОНТАЖ» на отримував заробітну плату до січня 2018 року, після вказаної дати підприємство сплачувати заробітну плату перестало.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 21 Закону України Про оплату праці працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За пунктом 23 рішення Європейської комісії з прав людини від 18 липня 2006 року Проніна проти України (№ 2) (Заява №63566/00): Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч.5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції № 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вивчивши матеріали справи судом встановлено, що позивачем не доведено суду належним та допустимих доказами факту укладання з відповідачем трудового договору, в матеріалах справи він відсутній, розміру тарифної ставки (окладу) і відрядної розцінки, а тому суд позбавлений можливості встановити факт порушення відповідачем законних інтересів позивача. З огляду на вказане, вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 115 КЗпП України, суд, -

УХВАЛИВ :

У позовних вимогах ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГТЕПЛОМОНТАЖ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати - відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: