ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/476/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 686/26710/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2021 року (суддя Салоїд Н.М.).

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначалось, що 24.10.2013 між банком та відповідачем було укладено кредитний договір б/н про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Позивач вказував, що відповідач підтвердила згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

В порушення норм чинного законодавства та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 23.09.2020 утворилась заборгованість в розмірі 26150,41 грн, з яких: 13357,91 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4800,84 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України, та 7991,66 грн пеня.

Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 5000 грн заборгованості за кредитним договором, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 24 жовтня 2013 року та судовий збір в сумі 401,90 грн, а всього 5401,90 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням судом норм матеріального права. Зазначає, що судом було зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, оскільки встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, оскільки 24.10.2013 відповідач погодилася з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифами, складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг. Вказує, що відповідач була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, про що свідчить її підпис на вказаній заяві. Зазначає, що відповідач користувалася кредитними коштами, а тому зобов`язана повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за користування кредитом. Апелянт вказує, що відповідач 26.02.2018 скористалась послугою «Миттєва розстрочка», придбавши товар на суму 4650 грн. Оформлення кредиту за вказаним вище сервісом підтверджує збільшення ліміту кредитування та пояснює розмір заборгованості за тілом кредиту. На думку апелянта, суд порушив порядок встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, та не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які виходять з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Рішення в частині задоволення позовних вимог банком не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.10.2013 ОСОБА_2 підписала анкету-заяву № б/н, чим підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 15).

Відповідач змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 », що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 (а.с. 50).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_5 станом на 23.09.2020 становить 26150,41 грн, з яких: 13357,91 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4800,84 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України, та 7991,66 грн пеня.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України та пені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не надав належних доказів в підтвердження обов`язку відповідача сплатити 4800,84 грн процентів за користування кредитом, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України та 7991,66 грн пені, з огляду на те, що в анкеті-заяві від 24.10.2013 такий обов`язок відсутній, а витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Такий висновок суду, на думку колегії суддів, відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

За приписами статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою і другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Із анкети-заяви позичальника ОСОБА_1 від 24 жовтня 2013 року вбачається, що в ній відсутні умови що сплати процентів на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, та пені.

Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі, крім простроченого тіла кредиту, заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, та пені. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг і витяг з Тарифів, як невід`ємні частини укладеного договору.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і Банку, відповідальність сторін.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифи розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів згідно зі ст. 625 ЦК України та пені, зокрема саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що надані Банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України та пені.

У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»).

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права суд першої інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, правильно враховував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення процентів на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, та пені, оскільки відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови щодо їх сплати.

Вимоги про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України і трьох відсотків річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та неустойки в розмірах, встановлених актами законодавства, позивач не пред`являв.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду в цій частині і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Разом з тим, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то, з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отримання кредитних коштів ОСОБА_5 підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача, з якого вбачається, що позичальник користувалась кредитними коштами та здійснювала погашення кредиту (а.с. 58-59).

Із виписки по особовому рахунку та розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що сума фактично отриманих відповідачем коштів в загальному розмірі склала 15438 грн 68 коп. Проте, відповідачем повертались банку кошти на погашення заборгованості частково. Так, вказана сума у підрахунку в загальному розмірі склала 13740 грн 92 коп. Залишок фактично неповернутих коштів становить 1697 грн 76 коп. Крім того, відповідачем не виконано обов`язок щодо щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» в період з березня 2018 року, що в загальному становить 5614 грн 56 коп.

Таким чином, станом на дату звернення до суду у позичальника перед банком виникла заборгованість за кредитом з фактично отриманих та неповернутих коштів у загальному розмірі 7312 грн 32 коп ((15438,68 + 5614,56) 13740,92), яка підлягає стягненню на користь позивача.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом підлягає зміні.

З огляду на викладене, частково заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача простроченого тіла кредиту, що перевищує кредитний ліміт.

Інші доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

На підставі ч. 1 і ч. 13 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (27,96%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 1469 грн 30 коп., а тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судового збору також підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та в частині вирішення питання про розподіл судового збору змінити, визначивши суму заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в розмірі 7312 грн 32 коп та суму судового збору в розмірі 1469 грн 30 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 березня 2021 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай