Постанова

Іменем України

25 березня 2021 року

м. Київ

справа № 554/12944/15-ц

провадження № 61-12669св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2020 року у складі судді Андрієнко Г. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2020 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Гальонкіна С. А., Кузнєцової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що в січні 1988 року відповідно до черги від заводу ПЕМЗ на себе і на свого сина ОСОБА_2 , вона отримала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В квартирі вони зареєстровані з 1988 року. У 1995 році її син ОСОБА_2 одружився із ОСОБА_3 , а в 1996 році вона зареєструвала ОСОБА_3 у квартирі. В 1998 році народився внук ОСОБА_4 . У 2001 році вона приватизувала квартиру, яка передана в приватну спільну сумісну власність. У 2003 році за ініціативою ОСОБА_3 шлюб із ОСОБА_2 розірваний. ОСОБА_3 із своїм сином ОСОБА_4 залишилась проживати у цій квартирі. 03 листопада 2011 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя (визначення часток у квартирі), умовами якого визначено, що сторони дійшли згоди про поділ квартири, належної їм на праві спільної сумісної власності, та їх частки у праві спільної власності на вказану квартиру є рівними і становлять по ј. Починаючи з 2013 року ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у користуванні належною їй на праві спільної часткової власності ј частиною квартири, шляхом її примусового виселення та винесення речей. У добровільному порядку користування квартирою неможливо.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділити в особисте користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату № 5 та шафу № 4 , виділити в особисте користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату № 2 у вказаній квартирі та виділити у загальне користування всіх співвласників: коридор № 1, вбиральню № 3, кухню № 6 та ванну № 7.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Виділено в особисте користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату № 5 та шафу № 4 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - кімнату № 2 . Виділено в загальне користування всіх співвласників коридор № 1, вбиральню № 3, кухню № 6 та ванну № 7.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керуючись статтею 391 ЦК України, виходив із того, що порушене право позивача підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у здійсненні права користування належною їй на праві спільної часткової власності квартирою. При визначенні порядку користування спірною квартирою судом враховано висновки судової будівельно-технічної експертизи від 19 квітня 2016 року № 22.

Постановою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, виходив із того, що в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення ОСОБА_3 про судове засідання, призначене на 18 серпня 2018 року. Судова повістка, що направлялася на її адресу, повернулася до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Отже, на момент ухвалення заочного рішення у розпорядженні суду були відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи, тому висновки суду про наявність підстав для ухвалення заочного рішення у справі є помилковими.Як вбачається зі змісту уточненої позовної заяви, прийнятої судом до розгляду, позивачем у справі є ОСОБА_1 , відповідачами - ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , третьою особою - ОСОБА_2 . Згідно зі статтею 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Проте заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2016 року вирішене питання про права та обов`язки особи, яка не є стороною у справі - третьої особи ОСОБА_2 , зокрема встановлено для нього порядок користування квартирою. Суд апеляційної інстанції на вказані порушення судом першої інстанції норм процесуального права, про які зазначала у апеляційній скарзі ОСОБА_3 , уваги не звернув.

У січні 2020 року ОСОБА_2 подав до місцевого суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просив зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим приміщенням, встановити порядок користування квартирою; виділити в особисте користування йому та ОСОБА_1 кімнату № 5 та шафу № 4 ; виділити в особисте користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату № 2, а також виділити у загальне користування всіх співвласників коридор № 1, вбиральню № 3, кухню № 6 та ванну № 7.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . Встановлено порядок користування вказаною квартирою: виділено в користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 кімнату № 2 площею 12,0 кв. м; виділено в користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кімнату № 5 площею 16,1 кв. м, шафу № 4 площею 1,2 кв. м. У загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено коридор № 1, площею 9,3 кв. м, вбиральню № 3, площею 1,4 кв. м, кухню № 6 площею 6,9 кв. м, ванну № 7, площею 2,6 кв. м. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 не проживає квартирі, то йому з матір`ю необхідно виділити меншу кімнату в користування, площею 12,0 кв. м, а відповідачам виділити більшу кімнату площею 16,1 кв. м із шафою. Приміщення коридору, кухні, вбиральні, ванни необхідно залишити у загальному користуванні всіх співвласників.Суд відхилив аргументи ОСОБА_3 про те, що суд з порушенням чинного ЦПК України прийняв уточнену позовну заяву до розгляду. Позивачі не змінювали предмет та підставу позову, а лише на виконання вимог Верховного Суду правильно визначений статус ОСОБА_2 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновком про те, що факт не проживання ОСОБА_2 підтверджено під час розгляду справи в апеляційному суді, що вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Доводи ОСОБА_1 про те, що місцевий суд мав виділити в її користування кімнату № 5 площею 16,1 кв. м, а також посилання на пункт 2.39 Державних будівельних норм України В.2.2-15-2005, затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80, що у квартирах для осіб похилого віку та інвалідів влаштування лоджій або балконів обов`язкове, апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки цей наказ втратив силу, а тому його положення не можуть мати правових наслідків. Крім того, вказані норми встановлюють вимоги, які мають бути враховані при вирішенні питання про надання житла, у той час, як предметом вказаного спору є поділ спільного майна та визначення порядку користування ним, а не забезпечення ОСОБА_1 житлом.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2020 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй касаційній скарзі вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не урахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 519/688/15-ц (провадження № 61-3127св18). Суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). Крім того, не важливо проживає власник у квартирі чи ні, його не може бути позбавлено навіть частини права власності, в свою чергу судами в оскаржуваних рішеннях позбавлено ОСОБА_2 у користуванні частиною квартири, яка йому належить, що є незаконним.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подала письмові доповнення до касаційної скарги.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

25 лютого 2021 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 2011 року квартира АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

03 листопада 2011 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю (визначення часток у квартирі). Відповідно до умов зазначеного договору сторони погодили, що їх частки у праві спільної сумісної власності на квартиру є рівними і становлять по ј частини у кожного. Сторони погодили, що у зв'язку з укладенням зазначеного договору їхнє право спільної сумісної власності на цю квартиру припиняється та вони набувають право спільної часткової власності на неї.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 19 квітня 2016 року № 22 розподілити квартиру АДРЕСА_1 , не представляється можливим. Згідно з дослідницькою частиною та креслень у додатку № 1 експертом наведені два варіанти можливого порядку користування спірною квартирою: за варіантом № 1 (без переобладнань) кімната № 5 та шафа № 4 виділяються в особисте користування першому та другому співвласникам, кімната № 2 виділяється в особисте користування третьому та четвертому співвласникам, коридор № 1, вбиральня № 3, кухня № 6 та ванна № 7 виділяються у загальне користування всіх співвласників. За варіантом № 2 (з мінімальним відступом від ідеальних часток) кімната № 5 виділяється в особисте користування першому та другому співвласникам, кімната № 2 та шафа № 4 виділяються в особисте користування третьому та четвертому співвласникам, коридор № 1, вбиральня № 3, кухня № 6 та ванна № 7 виділяються у загальне користування всіх співвласників.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК Українимайно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК Українивласність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини першої-третьої статті 358 ЦК Україниправо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд установив, що спірна квартира складається з двох житлових кімнат площами 12,0 кв. м та 16,4 кв. м, коридору - 9,3 кв. м, вбиральні - 1,4 кв. м, шафи - 1,2 кв. м, кухні - 6,9 кв. м, ванної кімнати - 2,6 кв. м, кабінету - 3,5 кв.м та балкону - 1,0 кв., а всього квартира складає 54,3 кв. м.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками по 1/4 ідеальної часткизазначеної квартири.

Установивши, що 1/4 частини у спірній квартирі належить ОСОБА_1 , власниками інших - 3/4 є: ОСОБА_2 - 1/4 частини, ОСОБА_3 - 1/4 частини та ОСОБА_4 - 1/4 частини), між сторонами існує спір щодо користування цим майном і поділ квартири з виділенням вказаних часток в натурі є неможливим, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення між сторонами порядку користування квартирою за запропонованим експертом варіантом, який відповідає інтересам її співвласників, а саме виділити в особисте користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату № 2, площею 12,0 кв. м, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - кімнату № 5 , площею 16,1 кв. м та шафу № 4 , площею 1,2 кв. м.

Ураховуючи викладене, суди, розглядаючи тривалий час справу, враховуючи положення закону, фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшли обґрунтованих висновків про виділення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особисте користування кімнату № 2 , площею 12,0 кв. м, яка є меншою за площею кімнати, яка виділена відповідачам, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_2 не заперечував тієї обставини, що не проживає у квартирі, тому виділення ОСОБА_1 кімнати 12,0 кв. м фактично не порушує прав сторін цього спору. Такий порядок користування квартирою враховує баланс інтересів співвласників та забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав.

При цьому, суд враховує, що ОСОБА_2 рішення суду про встановлення саме такого порядку користування квартирою не оскаржує.

Частка житлової площі, яка припадає на кожного в спірній квартирі, становить: 28,4 : 4 = 7,1 кв. м. Отже, кімнат, які б відповідали розміру частки кожного з співвласників - немає.Відхилення від ідеальної частки ОСОБА_1 , при виділенні їй та ОСОБА_2 , який не проживає у квартирі, у користування кімнати, площею12,0 кв. м становить 1,1 кв. м.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з тим, що передача у користування позивачам та відповідачам конкретних кімнат, з урахуванням часток сторін у праві спільної часткової власності на квартиру, визначених судами, які не точно відповідають належним співвласникам часткам, не припиняє право спільної часткової власності сторін на це майно, а тому, враховуючи фактичні дані та встановлені обставини цієї справи, у цьому конкретному випадку є можливою та справедливою.

У своїй касаційній скарзі заявник стверджує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не урахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 519/688/15-ц (провадження № 61-3127св18).

Відповідно до стаття 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження, під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги позивача, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається не є подібними.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 519/688/15-ц (провадження № 61-3127св18)зроблено висновок, що спірна квартира складається із трьох ізольованих кімнат, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про можливість встановлення порядку користування квартирою шляхом виділу ОСОБА_14 та ОСОБА_11 у користування по кімнаті, подружжю ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виділити найбільшу кімнату площею 17,1 кв. м, а кухню, коридор, балкон, лоджію, ванну кімнату та вбиральню залишити у загальному (спільному) користуванні учасників спільної часткової власності.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що суди, у справі, що переглядається не урахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.

Доводи заявника про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбаченихпунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) також не зайшли свого підтвердження. Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судами попередніх інстанцій зроблена належна правова оцінка доказів.

Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду та встановлення нових обставин, які не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2020 рокута постанову Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик