Номер провадження: 22-ц/813/4281/21
Номер справи місцевого суду: 523/4127/17
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Нона Вікторівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року у складі судді Аліної С.С.,

встановив:

В березні 2017 ОСОБА_1 подала до суду позов до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Нонна Вікторівна про встановлення факту родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрою та братом, про визнання заповіту ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсеєвою Л.А. 06.12.2003 за реєстровим номером № 10517, номер у спадковому реєстрі 5978124, - недійсним.

Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний брат - ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Інших спадкоємців немає. Позивачка ОСОБА_1 вказує про те, що з 2010 року вона проживала разом з братом ОСОБА_3 в його приватизованій квартирі, однак, вона була зареєстрована за іншим адресом. Після смерті брата позивачка займалася організацією обряду проведення поховання. 14.11.2016 ОСОБА_1 звернулась з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після померлого брата ОСОБА_3 , однак, їй було відмовлено та роз`яснено про те, що померлим ОСОБА_3 залишено заповіт не на її користь. Позивачка вважає, що заповіт щодо майна ОСОБА_3 було вчинено не самим ОСОБА_3 . Дані обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року просить скасувати в частині визнання заповіту недійсним та постановити в цій частині нове рішення, яким позовну заяву задовольнити частково, визнати недійсним заповіт, складений 06.12.2003, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що з 2010 року вона проживала разом з братом ОСОБА_3 в його приватизованій квартирі, з 2010 року також розірвано шлюб між її братом та ОСОБА_2 ; посилається на те, що неодноразово зверталась до суду з клопотанням про призначення експертизи для доведення факту невідповідності заповіту, однак у зв`язку з відсутністю оригіналу даного заповіту та необхідної кількості вільних зразків підпису експертиза не була проведена, що позбавило можливості довести свою позицію в суді.

09.06.2020 року представник ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, яким апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Апелянт оскаржує рішення лише в частині відмови суду у визнані заповіту недійсним, а тому в іншій частині рішення не переглядається.

Матеріали справи свідчать, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

06.12.2003 ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсєєвою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1057, згідно якого квартиру АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 (а.с.127 т.1).

ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та укладання шлюбу (а.с.21-22)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду доказів в обґрунтування визнання заповіту недійсним.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частин першої, другої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Аналогічні положення закріплені в підпункті 1.7 пункту 1 глави 3 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), згідно з яким нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути в голос прочитаний і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, передбачено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно висновку експерта за результатами проведеної експертиз, складених експертом Одеського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за № 267-П від 07.11.2019р.,підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті ОСОБА_3 від 06.12.2003 (нотаріальний бланк ВВА №451164), зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Євсєєвої Л.А. на 1арк., виконаний самим ОСОБА_3 (а.с.112-119, т.2).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що спірний заповіт підписаний ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині, що оскаржується та задоволення апеляційної скарги в межах наведених доводів.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 31.03.2021.

Головуючий:

Судді: