Справа № 183/6375/20
№ 2/183/1520/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
за участю секретаря судового засідання Устименко М.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
18 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до Договору купівлі-продажу від 13 листопада 2020 року. За даною адресою зареєстровані: позивач - ОСОБА_1 , та колишній співвласник квартири - ОСОБА_2 . Фактично, ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 2014 року, про що складено акт, після відчуження своєї частки позивачеві не являється її власником, вищевказаним житлом не користується, але до теперішнього часу залишається у ньому зареєстрованим. На відповідача нараховуються комунальні послуги, які він не сплачує. Адреса проживання ОСОБА_2 позивачу невідома.
Однак, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається бути зареєстрованим у належній позивачу, на праві приватної власності, квартирі, що заважає їй, як власниці, розпоряджатися своїм майном, тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 11 січня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Позивач в судове засідання не з`явилася, представник позивача - адвокат Лазуренко І.Ф. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.20).
Відповідач в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем його реєстрації, а тому, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Носенко А.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1486, позивачу, на праві особистої приватної власності, належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.8-9), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 232510019 від 13 листопада 2020 року (а.с. 10).
Як вбачається з копії Договору купівлі-продажу квартири, відповідач по справі - ОСОБА_2 є колишнім власником 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 . При цьому відповідач являється громадянином Російської Федерації (а.с.8).
У вказаній квартирі значиться зареєстрованим відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією довідки виконкому Новомосковської міської ради від 13 листопада 2020 року № 2777 (а.с.13).
Місце реєстрації відповідача у вказаній квартирі також підтверджується даними відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради (а.с.17).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Суду подано акт від 13 жовтня 2020 року № 2033, складений головним спеціалістом відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради, в присутності сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_2 , 1994 року народження, зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою не проживає з 2014 року по теперішній час (а.с.12).
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В свою чергу, відповідачем до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
У відповідності до положень глави 6 ЖК України, особа набуває право користування жилим будинком, квартирою, що належить громадянинові, в силу сімейних відносин з ним або на підставі договору найму, укладеного нею або членом її сім`ї з власником будинку.
Отже, внаслідок укладення договору купівлі-продажу від 13.11.2020 року права попереднього співвласника квартири припинені, а даних про наявність будь - якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням судом не встановлено.
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідача у належній їй на праві власності квартири, заважає вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати відповідача, таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10-12, 27, 30, 58-62, 209, 212-215, 280 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В.Сорока.