Постанова

Іменем України

24 березня 2021 року

м. Київ

справа № 545/1871/19

провадження № 61-12844св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Полтавський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2020 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полтавського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - Полтавський РВДВС ГТУЮ у Полтавській області), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2011 року у справі № 2-01100/11 її позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь: 664,74 грн матеріальної шкоди на лікування; 11 316,00 грн втраченого заробітку; 3 000,00 грн витрат на правову допомогу; 50 000,00 грн моральної шкоди, всього на суму 64 980,74 грн.

Вказувала, що 17 листопада 2011 року їй було видано виконавчий лист щодо стягнення зазначеної суми.

23 грудня 2011 року ВДВС Полтавського РУЮ відкрито виконавче провадження № 30381625 на підставі виконавчого листа № 2-01100, виданого 17 листопада 2011 року. Вважала, що Полтавське РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області протягом більше 7 років належно не виконувало заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2011 року у справі № 2-01100/11.

Посилалася на те, що 17 листопада 2016 року Полтавським районним судом Полтавської області ухвалено заочне рішення у справі № 545/3103/16-ц, яким її позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь - 67 010, 13 грн -індекс інфляції та 3% річних за прострочення зобов`язання з виплати матеріальної та моральної шкоди.

17 листопада 2016 року їй було виданий виконавчий лист щодо стягнення зазначеної суми. Вказану суму було зменшено постановою Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року до 53 281,38 грн.

Зазначала, що 18 листопада 2016 року вона звернулася до державного виконавця із клопотанням про накладення арешту на майно боржника, а саме - гараж № АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 , додавши до клопотання інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з огляду на яку вказане майно належало боржнику - ОСОБА_2 на праві приватної власності. Проте, у зв`язку з бездіяльністю Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області, була змушена звернутися до суду з відповідною скаргою. 28 грудня 2016 року Полтавським районним судом Полтавської області розглянуто справу № 2-01100/11 за її скаргою на бездіяльність державного виконавця Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області, та прийнято ухвалу, якою: скаргу задоволено; визнано бездіяльність державного виконавця Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області у виконавчому провадженні № 30381625, яка полягає в не проведенні опису та арешту майна боржника (гараж № АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) у строки встановлені Законом України «Про виконавче провадження»; зобов`язано державного виконавця Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області у виконавчому провадженні № 30381625 провести опис та арешт майна боржника боржника (гараж № АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Стверджувала, що виконання вказаної ухвали, державним виконавцем було здійснено лише 08 вересня 2017 року та надалі в порядку статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» вищевказане майно було передано на реалізацію.

19 квітня 2018 року головним державним виконавцем Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області - Пушко Р. А. відкрито виконавче провадження № 56215993 на підставі виконавчого листа № 2/545/1434/16, виданого 17 листопада 2016 року, щодо стягнення з ОСОБА_2 на її користь 67 010,13 грн.

З листа Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області № 9593 від 11 червня 2018 року вона дізналася, що відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 334355 майно, яке належить боржнику, а саме: гараж загальною площею 21,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за стартовою ціною 49 070,00 грн, не реалізовано. У вищевказаному листі головним державним виконавцем Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області - Пушком Р.А. було запропоновано їй у порядку статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» протягом 10 днів з дня отримання вищевказаного листа письмово заявити бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника.

Вказувала, що 13 червня 2018 року вона звернулася до Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області із заявою, якою надала згоду залишити за собою нереалізоване майно боржника.

14 червня 2018 року головним державним виконавцем Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області - Пушко Р. А. об`єднано виконавчі провадження № 30381625, № 56215993 у зведене виконавче провадження № 56608938.

19 червня 2018 року вона звернулась до Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області із заявою, в якій просила в розумні строки винести постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № 30381625 та скласти акт про те, що прилюдні торги (аукціон) не відбулися.

У зв`язку із тим, що головний державний виконавець Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області - Пушко Р. А. не виконував дій по передачі не реалізованого майна боржника - ОСОБА_2 їй, вона звернулася до суду із відповідною скаргою.

24 липня 2018 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 2-01100/11 було: визнано незаконною бездіяльність головного державного виконавця Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області Пушка Р. А., що полягала у невинесенні постанови про передачу майна - гаража загальною площею 21,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № АДРЕСА_2 стягувачу - ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу по зведеному виконавчому провадженню № 56608938 та нескладенні акту про таку передачу; зобов`язано головного державного виконавця Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області - Пушка Р. А. винести постанову про передачу майна - гаража загальною площею 21,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № АДРЕСА_2 стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу по зведеному виконавчому провадженню № 56608938 та скласти акт про таку передачу.

17 серпня 2019 року Полтавським районним ВДВС ГТУЮ у Полтавській області було винесено постанову та акт про передачу вищевказаного майна ОСОБА_1 .

Надалі постановою від 29 листопада 2018 року накладено арешт та звернено стягнення на нерухоме майно боржника квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Проте, під час проведення опису та арешту майна, боржник не надав державному виконавцю технічний паспорт на зазначену квартиру.

07 грудня 2018 року на підставі частини п`ятої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» нею було подано Полтавському районному ВДВС ГТУЮ у Полтавській області клопотання про виготовлення технічної документації, у якому вона надала згоду щодо авансування виготовлення технічного паспорту та просила звернутися до відповідного органу технічної інвентаризації для виготовлення технічної документації на квартиру боржника. Проте державним виконавцем приписи статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» не виконані, що, на її думку, порушило права стягувача у виконавчому провадженні, у зв`язку із чим вона звернулася із відповідною скаргою до суду.

22 січня 2019 ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 2-01100/11 було визнано незаконною бездіяльність головного державного виконавця Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області Пушка Р. А., що полягає у не зверненні до відповідного органу технічної інвентаризації для виготовлення технічної документації на належну боржникові ОСОБА_2 квартиру, у зведеному виконавчому провадженні № 56608938; зобов`язано головного державного виконавця Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області - Пушка Р. А. у зведеному виконавчому провадженні ВП № 56608938 звернутися до відповідного органу технічної інвентаризації для виготовлення технічної документації на належну боржникові - ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Звертала увагу на те, що існують 3 (три) судових рішення, на підставі яких бездіяльність державного виконавця визнавалася незаконною, отже, факт невиконання посадовими особами Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області своїх обов`язків носить систематичний характер.

Стверджувала, що заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2011 року у справі № 2-01100/11 про стягнення на її користь грошових коштів тривалий час, а саме з 23 січня 2011 року, залишається невиконаним, а заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року у справі № 545/3103/16-ц не виконується із 19 квітня 2018 року.

Висновки суду про протиправність бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби при виконанні судового рішення мають преюдиційне значення при вирішенні спору у справі про відшкодування шкоди, завданої позивачу тривалим невиконанням рішень, винесених на її користь.

Вважала, що тривале невиконання судового рішення, ухваленого на її користь, неминуче викликає у неї почуття розпачу, зневіри та призводить до моральних страждань. У цьому випадку право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини презумується.

Враховуючи загальний строк невиконання судового рішення з боку посадових осіб виконавчої служби ОСОБА_1 визначила розмір моральної шкоди з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, у розмірі 3 000 євро, що за курсом Національного Банку України на день звернення із даним позовом складає 3 000 євро*28,329175грн=84 987,53 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд: стягнути з Держави Україна на її користь шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 500 000 грн відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади - Полтавським районним ВДВС ГТУЮ у Полтавській області.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 січня 2020 року у складі судді Блажко І. О. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 84 987,53 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої Полтавським РВДВС ГТУЮ у Полтавській області.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що неможливість для позивача отримати виконання рішень, ухвалених на її користь, протягом тривалого строку становить втручання у її права на мирне володіння своїм майном, отже, позивач має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, яку, з урахуванням характеру правовідносин, обставин справи та засад розумності і справедливості, суд визначив у розмірі 84 987 грн 53 коп.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2020 року апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області та Полтавського РВДВС ГТУЮ у Полтавській області задоволено частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 січня 2020 року змінено в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши її розмір, що підлягає стягненню з Держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України з 84 987,53 грн до 10 000 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки районного суду в частині розміру стягнутої суми є неправильними та підлягають зміні. Виходячи із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та тривалості невиконання заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2011 року у справі № 2-01100/11 та заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року у справі № 545/3103/16-ц, на користь позивача підлягає стягненню 10 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 січня 2020 року.

Відповідачі судове рішення не оскаржили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2020 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2021 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, відтак, підлягає скасуванню.

Звертає увагу на те, що ціна позову у справі була збільшена нею на підставі заяви про збільшення позовних вимог від 26 листопада 2019 року до 500 000 грн.

Вважає, що апеляційним судом не застосовано практику Європейського суду з прав людини щодо визначення розміру морального відшкодування.

Стверджує, що судом апеляційної інстанції належно не було оцінено докази у справі, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та залишення в силі рішення районного суду, як такого, що ухвалено з дотриманням норм статей 263-265 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що передбачено пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 жовтня 2011 року заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 2-1100/2011 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму: 664,74 грн матеріальної шкоди на лікування, 11 316 грн втраченого заробітку, 3 000 грн витрат на правову допомогу, 50 000 грн моральної шкоди, всього 64 980, 74 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 16-18).

17 листопада 2016 року заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 545/3103/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних за час прострочення зобов`язання з виплати матеріальної та моральної шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 67 010,13 грн - індекс інфляції та 3% річних за прострочення зобов`язання з виплати матеріальної та моральної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 20,21).

03 квітня 2019 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року змінено: зменшено суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 67 010,13 грн до 53 281,38 грн індексу інфляції та 3% річних за прострочення зобов`язання з виплати матеріальної та моральної шкоди. Зменшено розмір судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави з 670,10 грн до 532,73 грн (том 1, а. с. 22-26).

23 грудня 2011 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Полтавського РУЮ Мамчич Д. А. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1100//2011, виданого Полтавським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 64 980,74 грн (том 1, а. с. 19).

19 квітня 2018 року головним державним виконавцем Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області - Пушко Р. А. відкрито виконавче провадження № 56215993 на підставі виконавчого листа № 2/545/1434/16, виданого 17 листопада 2016 року, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 67 010,13 грн.

14 червня 2018 року головним державним виконавцем Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області - Пушко Р. А. об`єднано виконавчі провадження № 30381625, № 56215993 у зведене виконавче провадження № 56608938.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2011 року у справі № 2-01100/11 про стягнення на користь ОСОБА_1 грошових коштів тривалий час, а саме з 23 грудня 2011 року, залишається невиконаним, а заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року у справі № 545/3103/16-ц не виконується з 19 квітня 2018 року.

28 грудня 2016 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 2-01100/11 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області - задоволено.

Визнано бездіяльність державного виконавця Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області у виконавчому провадженні № 30381625, яка полягає у не проведенні опису та арешту майна боржника (гараж № АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Зобов`язано державного виконавця Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області у виконавчому провадженні № 30381625 провести опис та арешт майна боржника боржника (гараж № АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ). Ухвала набрала законної сили (том 1, а. с. 27).

24 липня 2018 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 2-01100/11 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області - задоволено.

Визнано незаконною бездіяльність головного державного виконавця Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області Пушка Р. А, що полягає у невинесенні постанови про передачу майна - гаража загальною площею 21,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № АДРЕСА_2 стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу по зведеному виконавчому провадженню № 56608938 та нескладенні акту про таку передачу.

Зобов`язано головного державного виконавця Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області Пушка Р. А. винести постанову про передачу майна - гаража загальною площею 21,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № АДРЕСА_2 стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу по зведеному виконавчому провадженню № 56608938 та скласти акт про таку передачу. Ухвала набрала законної сили (том 1, а. с. 35-37).

22 січня 2019 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 2-01100/11 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області - задоволено.

Визнано незаконною бездіяльність головного державного виконавця Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області Пушка Р. А., що полягає у не зверненні до відповідного органу технічної інвентаризації для виготовлення технічної документації на належну боржникові ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , у зведеному виконавчому провадженні № 56608938; зобов`язано головного державного виконавця Полтавського РВ ДВС у Полтавській області Пушка Р. А. у зведеному виконавчому провадженні ВП № 56608938 звернутися до відповідного органу технічної інвентаризації для виготовлення технічної документації на належну боржникові - ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвала набрала законної сили.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 3, 4 частини першої цієї статті, є, зокрема, відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом

чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно із частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе,

що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

У справі, яка переглядається, суди, розглядаючи позов ОСОБА_1 до Полтавського РВДВС ГТУЮ у Полтавській області, ДКС України про стягнення моральної шкоди дійшли правильного висновку про доведеність позивачем завдання їй моральної шкоди незаконною бездіяльністю органу державної влади - державної виконавчої служби.

Такі висновки були зроблені на підставі поданих ОСОБА_1 доказів, зокрема, судових рішень Полтавського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2016 року, 24 липня 2018 року, 22 січня 2019 року, якими визнано незаконною бездіяльність державного виконавця Полтавського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області.

Колегія суддів вважає доведеним, що тривале невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача, призводить до її моральних страждань, оскільки впливає на її емоційний та психологічний стан.

Ухвалюючи судове рішення, районний суд взяв до уваги характер правовідносин, обставин справи та на підставі засад розумності і справедливості вважав, що сума у розмірі 84 987,53 грн є достатньою для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 .

Скасовуючи рішення районного суду в частині визначеного розміру морального відшкодування, апеляційний суд дійшов висновку, що, стягненню з держави на користь позивача підлягає сума у розмірі 10 000 грн. При цьому апеляційний суд також послався на загальні засади розумності, справедливості, пропорційності та тривалості невиконання судового рішення.

Верховний Суд не погоджується із висновками апеляційного суду в частині зменшення суми відшкодування моральної шкоди позивачеві з огляду на таке.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого та умисного невиконання державною виконавчою службою судових рішень перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдали йому моральної шкоди. Отже, висновок судів попередніх інстанцій про те, що позивачу була завдана моральна шкода шляхом тривалого невиконання судового рішення відповідачем, є правильним та обґрунтованим.

Разом з тим, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та зменшуючи розмір моральної шкоди до 10 000 грн, помилково не погодився із висновками суду першої інстанції, оскільки мотивами зазначив ті ж самі обставини (тривалість невиконання судового рішення), ті самі докази, які вже були встановлені і враховані судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди.

При цьому апеляційний суд не вказав, які норми процесуального права порушені місцевим судом при дослідженні й відповідній правовій оцінці наданих суду сторонами доказів. Адже лише у цьому разі апеляційний суд має право переоцінювати висновки суду (стаття 367, 376 ЦПК України).

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні розміру моральної шкоди апеляційний суд не звернув уваги на всі доводи позивача, які підтверджують наявність у діях відповідача бездіяльності, неналежного виконання повноважень, на негативні наслідки, які спричинили вказані дії, та негативний вплив протиправної поведінки відповідача на позивача.

З огляду на зазначене, оскільки висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та обґрунтованість суми відшкодування відповідають положенням матеріального та процесуального права, а суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду, яке відповідає закону, колегія суддів вважає за необхідне залишити в силі рішення районного суду.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку у застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2020 року скасувати та залишити в силі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 січня 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк