Справа № 712/1002/20
Провадження 2/712/179/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Романенко В.А.
за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання сплатити єдиний соціальний внесок, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання сплатити єдиний соціальний внесок, посилаючись на те, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 у справі № 712/14661/16-ц, його позов до Міністерства оборони України вирішено задоволено частково, у зв`язку із чим постановлено визнати незаконним та скасувати наказ № 69 начальника 4 військового представництва Міністерства оборони України від 30.11.2016 в частині звільнення з 30.11.2016 ОСОБА_1 , інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з розформуванням 4 військового представництва Міністерства оборони України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України з 30.11.2016.

Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30.11.2016 по 06.03.2017 включно у розмірі 7341,00 грн.

Ухвалою Апеляційною суду Черкаської області від 19.04.2017 у справі № 712/14661/16-ц, апеляційну скаргу Міністерства оборони України вирішено відхилити, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України - залишити без змін.

08.05.2019 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду своєю постановою у справі № 712/14661/16-ц вирішив касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 19.04.2017 залишити без змін.

Крім того, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18 вирішено його позов до Міністерства оборони України задоволено частково, у зв`язку із чим, постановлено зобов`язати Міністерство оборони України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.04.2017 по 16.11.2017 включно та забезпечити розгляд комісією соціального страхування питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 12.09.2018 у справі № 712/1344/18, апеляційну скаргу Міністерства оборони України вирішено залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 20.06.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, Міністерство оборони України, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: начальник 1347 військового представництва Міністерства оборони України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без змін.

Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду своєю ухвалою у справі № 712/1344/18 вирішив касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 12.09.2018 повернути заявнику.

Наразі, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 57400652, що було відкрито 11.10.2018 на підставі виконавчого листа № 712/1344/18 виданого 28.09.2018 Соснівським районним судом м. Черкаси про зобов`язання Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.04.2017 по 16.11.2017 включно та забезпечити розгляд комісією соціального страхування питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017.

Постановою старшого державного виконавця Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.07.2019 № 57400652 за не виконання рішення суду вирішено накласти на боржника: Міністерство оборони України штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн.

Постановою старшого державного виконавця Відділі примусовою виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.09.2019 № 57400652 за не виконання рішення суду вирішено накласти на боржника: Міністерство оборони України штраф на користь держави у розмірі 10200,00 грн.

Вищевказані постанови боржником не оскаржувались, у зв`язку із чим, вбачається, що Міністерством оборони України умисно та протиправно не виконується рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18.

17.09.2019 він звернувся із письмовою скаргою до Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області, якою просив повідомити по якій причині йому не оплачені листки непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017.

У відповідь ним отримано лист Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області від 30.09.2019 № 1602-24-1553, у якому інформувалось про те, що оскільки Міністерством оборони України не сплачено єдиний соціальний внесок перед настанням страхового випадку (січень - лютий 2017 року), що підтверджується даними Державного реєстру персоніфікованого обліку застрахованих осіб, оплата листків непрацездатності серії АДЗ № 296172,296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017 - не є можливою.

09.10.2019 він звернувся із письмовим зверненням до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області про необхідність перевірки факту несплати єдиного соціального внеску Міністерством оборони України.

Листом Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області від 22.10.2019 № 4314/23-00-33-6010 повідомлено, що оскільки Міністерство оборони України перебуває на обліку в Головному управлінні Державної податкової служби у м. Києві, його звернення направлено до останнього.

20.11.2019 за вихідним номером 11102/Г/26-15-33-08-15 від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві отримано лист у якому повідомлялось про відсутність підстав для проведення позапланової перевірки по факту несплати єдиного соціального внеску Міністерством оборони України, оскільки, ніби то, відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не є базою єдиного соціального внеску.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18 встановлено: «Судом встановлено, що у зв`язку із затримкою виконання рішення суду від 06.03.2017 року про поновлення позивача на роботі з 30 листопада 2016 року на підставі наказу від 17.11.2017 р., як передбачено ст. 236 КЗпП України, пунктом 5.2 вказаного наказу було вирішено питання про виплату ОСОБА1 коштів за вимушений прогул за період з 30.11.2016 року по 06.03.2017 р. та з 07 березня 2017 року по 17 листопада 2017 року з врахуванням виплаченої матеріальної допомоги при звільненні та листків непрацездатності серії АДЗ № 296172 за період з 06.03.2017 p. по 31.03.2017 р., № 296558 за період з 01.04.2017 р. по 14.04.2017 р., № 296758 за період з 18.04.2017 р. по 21.04.2017 р.

Разом з тим, до даного часу виплата позивачу коштів на виконання даного наказу не проведена та рішення про виплату матеріальної допомоги по листкам непрацездатності комісією з соціального страхування у встановленому законом порядку не приймалось, чим порушені права позивача на оплату праці, які підлягають до поновлення та судового захисту.

Оцінивши зібрані справі докази суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення в частині зобов`язання Міністерства оборони України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня 2017 року по 16 листопада 2017 року включно та забезпечити розгляд комісією соціального страхування питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року.

До висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині суд прийшов з урахуванням того, що саме на Міністерство оборони України як роботодавця позивача законом покладено обов`язок забезпечити дотримання вимог законодавства про оплату праці, оскільки внаслідок поновлення на роботі трудовий договір між позивачем та Міністерством оборони України вважається продовженим незалежно від того, в якому структурному підрозділі Міністерства оборони України перебуває займана позивачем посада. Спірні правовідносини між позивачем та Міністерством оборони України врегульовані трудовим законодавством та бюджетне законодавство не вказаних правовідносин не застосовується».

При цьому, вказаний висновок було зроблено на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України за якою, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З огляду на викладене, вбачається, що висновок, який зроблений листом Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 20.11.2019 № 11102/Г/26-15-33-08-15 щодо того, що в даному випадку відсутня база нарахування єдиного соціального внеску, так як ніби то за рішеннями у справах № 712/14661/16 та № 712/1344/18 здійснено відшкодування, нараховане йому як працівнику за час затримки розрахунку при звільненні - є абсолютно необґрунтованим.

Рішеннями у справах № 712/14661/16 та № 712/1344/18 здійснено стягнення та зобов`язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно, що є відмінним від відшкодування, нарахованого працівнику за час затримки розрахунку при звільненні, проте, у Головному управлінні Державної податкової служби у м. Києві цього не розуміють.

Отже, в силу вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Міністерством оборони України мало бути сплачено за нього єдиний соціальний внесок у період з листопада 2016 року по березень 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 у справі № 712/14661/16-ц на суму 7341,00 грн., як з середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а за період з березня по листопад 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18 виходячи із попередньо встановленої суми середньої заробітної плати.

Вищевказаного зроблено відповідачем не було, у зв`язку із чим, порушуються його права, так як Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не містить інформації про сплату за нього його роботодавцем єдиного соціального внеску за період з січня 2017 року по жовтень 2018 року. Дана обставина унеможливлює оплату Черкаським міським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області йому листків непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017.

Просить суд визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017, а за період з 07.03.2017 по 16.11.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18. Зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017, а за період з 07.03.2017 по 16.11.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про відкладення судового засідання, оскільки перебуває на лікуванні.
Однак, відповідно до копії витягу із наказу Міністерства оборони України від 18.03.2021 року № 37 вбачається, що тимчасове виконання обов`язків начальника відділу (представництва у судах загальної юрисдикції) Північного територіального юридичного управління покладено на старшого лейтенанта юстиції Примака А.А., офіцера відділу (представництва у судах загальної юрисдикції) Північного територіального юридичного управління.
На попередніх судових засіданнях представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив в позові відмовити з підстав викладених у відзиві.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).
Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 у справі № 712/14661/16-ц, позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - 1347 військове представництво Міністерства оборони України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 69 начальника 4 військового представництва Міністерства оборони України від 30 листопада 2016 року в частині звільнення з 30 листопада 2016 року ОСОБА_1 , інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з розформуванням 4 військового представництва Міністерства оборони України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України з 30 листопада 2016 року.

Стягнуто з Міністерства оборони України (ідентифікаційний , місцезнаходження: м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2016 року по 6 березня 2017 року включно у розмірі 7 341 (семи тисяч триста сорок однієї) грн. 84 коп.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, а також у частині стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць - січень 2017 року у розмірі 3 337 (три тисячі триста тридцять сім) грн. 20 коп. допущено до негайного виконання.

Ухвалою апеляційною суду Черкаської області від 19.04.2017 у справі № 712/14661/16-ц, апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилено, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: 1347 військове представництво Міністерства оборони України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без змін.

08.05.2019 постановою Верховного Суду касаційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 19 квітня 2017 року залишено без змін.

На виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України з 30 листопада 2016 року.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року включно у розмірі 7341,84 грн.

На підтвердження сплати середнього заробітку стороною позивача надано суду довідку АТ «Ощадбанк», яка підтверджує сплату коштів Міністерством оборони України в сумі 7341,84 грн. на виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року у справі № 712/14661/16-ц, зазначені кошти були виплачені в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2016 року по 06.03.2017 року включно.

Однак, обов`язок нарахувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 30.11.2016 року по 06.03.2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року у справі № 712/14661/16-ц та сплатити такий єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідачем не виконано.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 у справі № 712/1344/18 позов ОСОБА_1 до Черкаського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, Міністерство оборони України, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: начальник 1347 військового представництва Міністерства оборони України, про зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Зобов`язано Міністерство оборони України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня 2017року по 16 листопада 2017року включно та забезпечити розгляд комісією соціального страхування питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності серії АДЗ №296172, 296558, 296758 за період з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року.

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 12.09.2018 у справі № 712/1344/18, апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, а рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 20.06.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, Міністерство оборони України, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: начальник 1347 військового представництва Міністерства оборони України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року касаційну скаргу представника Міністерства оборони України - Давиденка Кирила Андрійовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 12 вересня 2018 року повернуто заявнику.

Судами встановлено, що 4 військове представництво Міністерства оборони України є структурним підрозділом Міністерства оборони України, а не окремою юридичною особою. Розформування військового представництва як структурного підрозділу фактично є зміною внутрішньої структури Міністерства оборони України.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16.10.2020 № № 5740652 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси виданого 28.09.2018 року у справі № 712/1344/18 на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

У вказаній постанові зазначено, що до Слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві направлено повідомлення про вчинення Міністерством оборони України кримінального правопорушення.

Відповідно до листа Головного управління Національної поліції у місті Києві листом від 24.11.2020 року № 675-аз/12525/1/-2020повідомлено, що повідомлення про вчинення боржником Міністерством оборони України кримінального правопорушення на адресу Головного управління Національної поліції у місті Києві від старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.09.2020 року у справі № 712/1344/18 не надходило.

17.09.2019 позивач звернувся із письмовою скаргою до Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області, якою просив повідомити по якій причині йому не оплачені листки непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017.

У відповідь позивачем отримано лист Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області від 30.09.2019 № 1602-24-1553, у якому інформувалось про те, що оскільки Міністерством оборони України не сплачено єдиний соціальний внесок перед настанням страхового випадку (січень - лютий 2017 року), що підтверджується даними Державного реєстру персоніфікованого обліку застрахованих осіб, оплата листків непрацездатності серії АДЗ № 296172,296558, 296758 за період з 07.03.2017 по 21.04.2017 - не є можливою.

09.10.2019 позивач звернувся із письмовим зверненням до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області про необхідність перевірки факту несплати єдиного соціального внеску Міністерством оборони України.

Листом Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області від 22.10.2019 № 4314/23-00-33-6010 повідомлено, що оскільки Міністерство оборони України перебуває на обліку в Головному управлінні Державної податкової служби у м. Києві, його звернення направлено до останнього.

20.11.2019 за вихідним номером 11102/Г/26-15-33-08-15 від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві отримано лист у якому повідомлялось про відсутність підстав для проведення позапланової перевірки по факту несплати єдиного соціального внеску Міністерством оборони України, оскільки, відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не є базою єдиного соціального внеску.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 46 Конституції України передбачено, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з ст. 253 КЗпП України, особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до підпункту першого статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (Закон №2464-VI) ЄВ (далі - також єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Положеннями частини другої статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована.

Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул.

Згідно з частиною п`ятою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Відповідно до підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 ПК платником податку на доходи фізичних осіб є податковий агент.

Податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу (підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК).

У пункті 164.1 статті 164 ПК вказано, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

За змістом підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Частинами шостою, восьмою статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів.

Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.

Відповідно до абз 2 підпункту 4 пункту 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду,- середню заробітну плату за вимушений прогул.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані на відповідний базовий звітній період, не пізніше, ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Відповідно до частини 2 ст. 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Частинами 4, 5 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначено, що єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частиною 4 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне

Пунктом 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

Нормою п.1 ст.14 цього Закону визначено, що страхувальниками є роботодавці, а саме: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.

Отже, не провівши за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року розрахунки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування при виплаті позивачу заробітної плати, відповідач порушив низку соціальних прав та гарантій позивачки.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.

Оскільки позивач має право вимагати від відповідача виконання ним наведених вище вимог закону та реалізував це право, звернувшись до суду з позовом, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року та зобов`язання Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року.

Щодо визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 07.03.2017 по 16.11.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 року та зобов`язання Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 07.03.2017 по 16.11.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.06.2018 року, суд зазначає, що відповідно до вимог абз. 2 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок перераховується одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Отже, момент фактичної виплати середнього заробітку, є тією обставиною, яка зумовлює виникнення у роботодавця обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску.

Таким чином, оскільки середній заробіток за період з 07.03.2017 по 16.11.2017 року позивачем фактично не отриманий, вимога про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в цій частині є передчасною.

Судом встановлено, що 01.01.2021 року між адвокатом Топор Артемом Ігоровичем та ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги № 25/1/10-19.

25 жовтня 2020 року між адвокатом Нестерко Ігорем Олександровичем та ОСОБА_2 укладено додаток № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги. Відповідно до п. 4.1 за надання правової допомоги за даним договором клієнт сплачує адвокату гонорар обумовлений сторонами в розмірі: 20% мінімальної заробітної плати за годину роботи адвоката.

Згідно детального опису робіт (наданих послуг) загальна вартість послуг становить 1900 грн.

Станом на 21.01.2021 правова допомога надана та оплачена у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Суд зважає на те, що сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правову допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановлені процесуальним законодавством.

За вказаних вище обставин, та враховуючи що позов підлягає частковому задоволенню, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 950 грн., та стягнення з Міністерства оборони України на користь держави судових витрат у розмірі 840,80 грн.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання сплатити єдиний соціальний внесок задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року.

Зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 30.11.2016 по 06.03.2017 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2017 року.

Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 950 грн.
Стягнути з Міністерства оборони України на користь держави судові витрати у розмірі 840,80 грн.

В іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Головуючий:

Повний текст рішення виготовлено 31 березня 2021 року.