ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» березня 2021 року

м. Харків

справа № 641/9688/19

провадження № 22ц/818/1125/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 , представниця відповідача ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року в складі судді Фанда О.А.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення, який у подальшому уточнили.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину належала квартира АДРЕСА_1 , де вона з чоловіком ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_3 зареєстровані з 2004 року та постійно в ній проживали.

Вказали, що 28 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту на суму 14 300,00 доларів США. У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між цими ж сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку вищевказану квартиру.

Зазначили, що у 2018 році стало відомо, що правонаступником банку є Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінрайт», до якого ОСОБА_1 неодноразово зверталася з проханням надати розрахунок заборгованості за кредитним договором, однак відповіді не отримала.

У подальшому 24 липня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Фінрайт» звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на вказану квартиру, після чого 31 липня 2018 року уклав договір купівлі продажу квартири з ОСОБА_7 , який, в свою чергу, 22 липня 2019 року подарував її ОСОБА_4 .

Вказали, що 16 липня 2019 року ОСОБА_1 отримала довідку про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні з Центру надання адміністративних послуг та дізналася, що вона та члени її сім`ї більше не зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .

У зв`язку з допущеними, на їх думку, порушеннями при зверненні стягнення на предмет іпотеки у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним звернення стягнення на предмет іпотеки, що перебуває в провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Зазначили, що після звернення до суду з вказаним позовом, 29 серпня 2019 року їх примусово виселили з вказаної квартири із застосуванням грубої фізичної сили. У подальшому власником квартири змінені усі замки та встановлено сигналізацію на квартиру. Усі їхні речі залишились у квартирі, іншого житла вони не мають.

Просили усунути їм перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення з передачею ключів від квартири з компенсацією витрат на виготовлення дублікатів, вселити їх у квартиру та зобов`язати відповідача як власника квартири не чинити їм перешкод у здійсненні права користування вказаною квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_6 закрито з підстав, передбачених пунктом 7 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено частково; усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 шляхом їх вселення до вказаної квартири з передачею ключів від вхідних дверей квартири; зобов`язано власника квартири ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 ОСОБА_3 перешкод у здійсненні права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 768,40 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не врахував, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки будь-яким чином не порушував права позивачок. Також, зазначив, що відсутні докази, що підтверджують факт їх виселення. Він є законним власником квартири та оскаржуване рішення обмежує його права, оскільки позивачки не є членами його сім`ї та не мають права користуватися квартирою. Позивачки правомірно зняті з реєстрації місця проживання у належній йому квартирі.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі фактично позбавлені права користування спірною квартирою без рішення суду про їх виселення, що є підставою для поновлення їх прав шляхом вселення у вказане житло з передачею ключів від вхідних дверей квартири та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у здійсненні права користування житлом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 жовтня 2007 року (а. с. 26, 27).

За вказаною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та членів її родини - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що підтверджується відмітками у їхніх паспортах (а. с. 9-12).

28 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №3.07111920.х, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 14 300,00 доларів США (а. с. 13-15).

У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 28 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №3.07111920.х, предметом якого була спірна квартира (а. с. 16-17).

19 січня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Фінрайт» укладено договір про відступлення права вимоги до ОСОБА_1 за договорами кредиту та іпотеки, про що ОСОБА_1 повідомлено листом від 19 січня 2018 року (а. с. 18).

24 липня 2018 року право власності на предмет іпотеки вказану квартиру, зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Фінрайт» на підставі іпотечного договору від 28 листопада 2007 року, договору про відступлення права вимоги від 19 січня 2018 року (а. с. 22, 23).

31 липня 2018 року між ОСОБА_7 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Фінрайт» укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а. с. 23).

У серпні 2018 року та січні 2019 року ОСОБА_1 зверталась до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Фінрайт» із заявами щодо надання їй копій договорів про відступлення права вимоги та розрахунку заборгованості (а. с. 19, 20).

Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 липня 2019 року, за адресою: АДРЕСА_2 , будь-які особи не зареєстровані (а. с. 21).

На підставі договору дарування від 22 липня 2019 року власником квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_4 (а. с. 22).

З пояснень та заяви ОСОБА_3 від 29 серпня 2019 року до поліції вбачається, що їй та членам її родини невідомі особи чинять перешкоди у проживанні у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 27-30).

ОСОБА_6 та ОСОБА_3 нерухомого майна у власності не мають, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 60-62).

У провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова перебуває справа № 643/12269/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , Печенізької районної державної адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінрайт», треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Антипова І.В. про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним звернення на предмет іпотеки, розгляд якої триває.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а. с. 131).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яка є принципом цивільного судочинства, забезпечує розумний баланс між інтересами сторін.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, виклала висновок, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі, й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 як власник квартири АДРЕСА_1 , який набув право власності на підставі договору дарування, не визнає право колишньої власниці ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_3 на проживання у цій квартирі.

Разом з тим, як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 проживали у спірній квартирі ще до моменту укладення щодо неї іпотечного договору від 28 листопада 2007 року. Вказана квартира отримана ОСОБА_1 у спадщину, а не придбана за рахунок кредитних коштів.

Отже, оскільки передана ОСОБА_1 в іпотеку квартира придбана нею не за рахунок отриманих в позику грошових коштів, відсутні передбачені законом підстави для виселення позивачок із зазначеного житлового приміщення без надання їм іншого постійного житла.

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що із письмовою вимогою у порядку, визначеному частиною третьою статті 109 ЖК УРСР, а також з позовом про виселення новий власник квартири до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не звертався.

Враховуючи, що з серпня 2019 року позивачкам чиняться перешкоди у проживанні у вказаній квартирі, що підтверджується зверненням ОСОБА_3 до правоохоронних органів, тоді як підстави для їх виселення без надання іншого житла відсутні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх вселення та зобов`язання відповідача як нового власника не чинити їм перешкод у користуванні квартирою.

Доводи ОСОБА_4 щодо того, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки будь-яким чином не порушував права позивачок; відсутні докази, що підтверджують факт їх виселення, є необґрунтованими, оскільки він як власник квартири є належним відповідачем за заявленими позовними вимогами. Враховуючи, що ОСОБА_4 заперечує проти вимог позивачок про вселення їх до квартири, між сторонами існує спір, адже відповідач не визнає право ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на проживання у зазначеній квартирі. Таким чином, позивачками обраний належний та ефективний спосіб захисту їх прав, не визнаних відповідачем, а посилання ОСОБА_4 на те, що він не є належним відповідачем та не порушував їх права, безпідставні.

Твердження ОСОБА_4 щодо того, що він є законним власником квартири, та оскаржуване рішення обмежує його права, оскільки позивачки не є членами його сім`ї та не мають права користуватися квартирою, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Дійсно, проживання позивачок у належній ОСОБА_4 квартирі обмежує його права власника щодо володіння, користування та розпорядження таким майном.

Разом з тим, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінрайт» перед продажем квартири ОСОБА_7 мало виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК Української РСР, яка містить заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення, та повідомити покупця про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її попереднього власника разом із членом сім`ї.

ОСОБА_4 може поновити свої права шляхом звернення із вимогами про відшкодування шкоди до товариства, якщо воно неналежним чином виконало свої зобов`язання щодо інформування покупця квартири про наявне обтяження, чи про виконання товариством обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Зазначене узгоджується з висновками про застосування права у подібних правовідносинах, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 562/2213/17, провадження № 61-44959св18.

Посилання ОСОБА_4 на те, що позивачки правомірно зняті з реєстрації місця проживання у належній йому квартирі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки питання щодо реєстрації місця проживання позивачок не є предметом розгляду суду, адже відповідні вимоги в межах цієї справи ними не заявлялись.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 апеляційна скарга ОСОБА_4 не містить, тому підстав для перегляду і скасування рішення у цій частині не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.