КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2021 року м. Київ

Справа № 757/62312/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/2155/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Писанця В.А. 23 квітня 2019 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Писанця В.А. 29 січня 2020 року у м. Києві, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2016 року представник ПАТ «КиївЗНДІЕП» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- стягнути з відповідача заборгованість з оплати проживання та комунальних послуг, зокрема борг в розмірі 171031, 46 грн та відсотки за користування грошовими коштами в сумі 9841,40 грн;

- виселити відповідача з займаної житлової площі в гуртожитку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач проживав із матір`ю ОСОБА_2 , яка в період роботи була поселена до гуртожитку ПАТ «КиївЗНДІЕП» без законних підстав, була звільнена з роботи за власним бажанням, а в судовому порядку її було виселено із зазначеного житлового приміщення, однак, відповідач без законних на це підстав продовжує в ньому проживати, не сплачує орендну плату та комунальні послуги.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року позов Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» заборгованість у розмірі 227100,55 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не здійснює виплату позивачу заборгованості у розмірі 227100, 55 грн за надані ним послуги відповідно до цивільно-правового договору, а тому суд вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року виселено ОСОБА_1 з займаної житлової площі розміром 29,4 кв.м. та 35, 0 кв.м. в гуртожитку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Не погодився із вказаними судовими рішеннями відповідач ОСОБА_1 , ним була подана апеляційна скарга, так як вважає, що оскаржувані рішення є незаконними та ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що позивачем неодноразово подавалися заяви про уточнення позовних вимог та в останній заяві про уточнення позовних вимог, позовна вимога про виселення відповідача була відсутня, а тому не зрозуміло чим керувався суд постановляючи додаткове рішення про виселення відповідача з гуртожитку. До того ж відповідач на законних підставах проживає в гуртожитку, оскільки був прописаний та зареєстрований там, а тому підстави його виселення наведені судом в рішенні є безпідставними.

В порушення норм процесуального права позивачем неодноразово збільшувались позовні вимоги, проте судовий збір додатково не сплачувався та копії заяв про збільшення позовних вимог відповідачу не направлялись. Крім того, позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу, яким би він обґрунтовував порядок нарахування заборгованості та відомості щодо встановлених тарифів. А тому визначена сума боргу не є обґрунтованою.

На підставі викладеного, відповідач просить суд скасувати заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019 року та додаткове рішення від 29 січня 2020 року та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідач та його представник - адвокат Вербіло Л.П. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про задоволення заявлених ними вимог.

Представник позивача - ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 призначений для проживання аспірантів, які проходять підвищення своєї кваліфікації в аспірантурі ПАТ «КиївЗНДІЕП», яке є правонаступником ВАТ «КиївЗНДІЕП» /т.1 а.с.115-117,218-234 /.

Відповідач був поселений у гуртожиток разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , що визнано сторонами у справі. Відповідач зареєстрований у гуртожитку з 24 травня 2001 року /т.1 а.с.13,21 т.2 а.с.20/.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 жовтня 2013 року у справі № 22-ц/796/11072/2013 задоволено позов ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», виселено ОСОБА_2 з гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вказане рішення залишено без змін судом касаційної інстанції /т.1 а.с.7-12/.

На виконання зазначеного рішення суду ОСОБА_2 добровільно виселилась із займаного помешкання /т.1 а.с.14/.

ОСОБА_4 залишився проживати в зазначеному приміщенні та займає дві кімнати площею 29,4 кв.м. та 35,0 кв.м., що визнано сторонами та підтверджується службовою запискою коменданта гуртожитку ПАТ «КиївЗНДІЕП» від 28 квітня 2014 року.

ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» 05 січня 2015 року запропоновано ОСОБА_1 укласти Договір найму (оренди) житла № Гурт - 36 / 2015 та угоду про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, однак, відповідно до акту від 06 січня 2015 року останній, ознайомившись, відмовився від підпису зазначених договорів /т.1 а.с.97-102,122-127/.

Розпорядженням позивача № 13 від 01 червня 2010 року оренда за приміщення для осіб, які не перебувають у трудових правовідносинах чи не є аспірантами складає 35 грн. за 1 кв.м., а за розпорядженням № 05 від 30 грудня 2015 року плата для таких осіб складає 70 грн. за 1 кв.м. /т. 1 а.с.107, 132, 235-237/.

Відповідно до розрахунку здійсненого позивачем, заборгованість відповідача за період з 31 квітня 2015 року по 28 лютого 2019 року становить 227100,55 грн та складається з: орендної плати - 133773,5 грн, плати за утримання будинку та прибудинкової території - 6938,99 грн, опалення - 19936,5 грн, гаряча вода - 5740,41 грн, холодна вода - 4816,43 грн, газ - 373,52 грн, електроенергія - 2412,11 грн, та нарахованих 3 процентів та інфляційних витрат за порушення грошового зобов`язання - 44061 грн та 9841,4 грн відповідно. За весь цей час відповідачем на погашення заборгованості сплачено 2960 грн /т.1 а.с.44-63, 103-106, 108, 119-120,128-131,133,157-163,201-203,209-227, 245б-248/.

В судовому засіданні апеляційного суду сторонами визнано, що відповідач не проживає в гуртожитку останні два роки.

Відповідач стверджує, що в серпні 2019 року він був примусово виселений працівниками позивача, на підтвердження цих обставини надані копії звернень його матері ОСОБА_2 до органів поліції щодо нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень 07 серпня 2019 року, щодо викрадення майна ОСОБА_1 , яке перебувало у гуртожитку та звернення до органів виконавчої влади. Позивачем надані довідка від 19 березня 2021 року, службова записка від 19 березня 2021 року та акт від 18 березня 2020 року про те, що відповідач не проживає з 11 лютого 2020 року /т.2 а.с 96-101/.

При вирішенні спірних правовідносин, колегія суддів враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року відповідно до якого « … Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

В порядку ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Згідно з ч. 1 ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

В силу ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що :

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (п.5);

послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору (п.12).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 10 цього Закону ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком у разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу.

Відповідно до Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року №84, яке діяло з 19 вересня 2015 року по 02 січня 2019 року, розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року було затверджено Примірне положення про користування гуртожитками, дія якого поширюється на всі гуртожитки незалежно від форми власності.

Користування жилою площею здійснюється:

у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера;

у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла (п.7 цього Положення).

Наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом (п.11).

Пунктом 15 Положення встановлено, що особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає:

витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами);

інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

Послуги з проживання в гуртожитках є одним із видів платних послуг, що надаються державними навчальними закладами на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» (далі - Постанова №796).

За положеннями зазначеної постанови навчальні заклади у сфері житлово-комунальних послуг мають право надавати громадянам, які користуються цими послугами, комунальні послуги, послуги з експлуатації та господарського обслуговування будинків і приміщень (підпункт 4 п. 7 Постанови №796).

У Постанові від 27 квітня 2020 року в справі № 715/23/17 Верховний Суд зробив правовий висновок про те, що системний аналіз усіх зазначених нормативно-правових актів дає підстави для висновку про наявність у кожного навчального закладу права на встановлення розміру плати за проживання в гуртожитку самостійно на підставі та в порядку, визначеному самим навчальним закладом відповідно до законодавства.

У Постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 264/3615/16-ц вказано на те, що витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач є власником гуртожитку, який має призначення для проживання аспірантів та працівників.

Відповідач був заселений у гуртожиток як член сім`ї працівника та був зареєстрований у ньому. А отже право відповідача на зайняття житлового приміщення у гуртожитку було похідним від його матері. В подальшому мати відповідача припинила трудові відносини з позивачем та була виселена з гуртожитку на підставі судового рішення. Відповідач не перебуває у трудових правовідносинах з позивачем, не є його аспірантом, відмовляється від укладення договору по найму житлового приміщення, оплату за користування приміщенням та за комунальні послуги не здійснює.

Сторонами визнані обставини проживання відповідача у спірному житловому приміщенні в період з 31 квітня 2015 року по 28 лютого 2019 року, а отже відповідач мав обов`язок здійснювати оплату за користування цим приміщенням та комунальними послугами.

В ході розгляду справи позивачем наведений розрахунок заборгованості за надані комунальні послуги, відповідач не спростовував належними та допустимими доказами ці суми, його посилання на відсутність зазначення тарифів не є достатнім та спростовується даними квитанцій, в яких вказані всі тарифи за якими нараховувалась плата за всі види комунальних послуг.

Відповідач наголошує на безпідставності нарахування йому орендної плати, так як ним не було укладено відповідного договору. Проте, розмір плати за оренду приміщень був встановлений внутрішніми документами позивача, які не оспорювались в установленому законом порядку. Таким чином на відповідача, як на мешканця гуртожитку, який перебуває у власності позивача, розповсюджуються правила щодо порядку користування ним в тому числі і щодо встановлення розміру плати за користування ним. Враховуючи, що відповідач не є ні аспірантом, ні працівником позивача, то до нього застосовується тариф 35 грн за 1 кв.м. у період з 31 квітня 2014 року до 30 грудня 2015 року, а з 30 грудня 2015 року 70 грн за 1 кв.м. Площа яку займає відповідач становить 64,4 кв.м., тому щомісячна плата за неї до 30 грудня 2015 року становила 2254 грн, а після вказаної дати - 4508 грн. Таким чином сума заборгованості з плати за гуртожиток вірно визначена позивачем і не спростовується доводами апеляційної скарги.

Враховуючи наявність невиконаного грошового зобов`язання, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України має право на стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Розрахунок наданий позивачем, відповідачем не спростований, перевірений апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення норм процесуального права щодо недоплати позивачем судового збору, колегія суддів відхиляє, так як вказане порушення не тягне за собою скасування рішення суду, а питання судових витрат може бути вирішено і при ухваленні судових витрат.

Отже висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача всіх сум заборгованості відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства , а тому рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019 року підлягає залишенню без змін.

Звертаючи до суду з позовом позивач просив про виселення відповідача з займаного житлового приміщення. В ході розгляду справи позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги в частині визначення суми заборгованості, проте позивач не подав заяву і судом не було постановлено ухвали про залишення без розгляду позовних вимог про виселення відповідача. При ухваленні рішення 23 квітня 2019 року судом не була розглянута позовна вимога про виселення відповідача, а тому її вирішення шляхом ухвалення додаткового рішення відповідає вимогам процесуального законодавства. Таким чином, твердження відповідача висловлені в апеляційній скарзі, щодо безпідставного розгляду судом першої цієї вимоги слід визнати необґрунтованими. Разом з тим, постановляючи додаткове рішення суд першої інстанції навів лише процесуальні підстави для його ухвалення, однак не були дослідження обставини справи щодо зайняття відповідачем житлового приміщення, не визначені правові підстави для його виселення, що є порушенням норм ЦПК України та підставою для його скасування.

Так, з наведених обставин справи вбачається, що відповідач був заселений як член сім`ї особи, яка перебувала з позивачем у трудових правовідносинах, але в подальшому рішенням суду була встановлена відсутність підстав проживання цієї особи у спірному житловому приміщенні. Разом з цим, відповідач зареєстрований у гуртожитку і тривалий час проживав ньому. Однак, як встановлено в судому засіданні апеляційного суду, з серпня 2019 року відповідач не проживає в гуртожитку, його посилання на примусове виселення не підтверджується належними та допустимими доказами, питання про усунення перешкод чи вселення, ним не було постановлено перед судом.

Апеляційним судом критично оцінюються докази надані сторонами на підтвердження цих обставин. Так, подані стороною відповідача копії звернень його матері ОСОБА_2 до органів поліції щодо нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень 07 серпня 2019 року, щодо викрадення майна ОСОБА_1 , яке перебувало у гуртожитку та звернення до органів виконавчої влади, свідчать лише про факти звернень, але не свідчать про обставини примусового виселення відповідача.

Надані позивачем довідка від 19 березня 2021 року, службова записка від 19 березня 2021 року та акт від 18 березня 2020 року про те, що відповідач не проживає з 11 лютого 2020 року також оцінюються критично, оскільки сторона позивача надавала різні дані з цього приводу, зокрема, в апеляційному суді представником були визнані обставини щодо не проживання відповідача в спірному житловому приміщенні протягом двох років та проживання в цьому житловому приміщенні інших осіб.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому колегія суддів також враховує, що фактично відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні, і питання про своє вселення чи усунення перешкод в даному судовому розгляді ним постановлено не було, тому ці обставини не підлягають оцінці в даній справі. Але встановлені обставини відсутності зайняття відповідачем житлового приміщення з серпня 2019 року свідчать про відсутність порушеного права позивача, а тому правових підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача не вбачається.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про виселення та зобов`язання вчинити дії підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року - скасувати та постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про виселення ОСОБА_1 з займаної житлової площі в гуртожитку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 26 березня 2021 року.