Дата документу 17.03.2021 Справа № 310/3429/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/3429/17 Головуючий у 1 інстанції Черткова Н.І.
Провадження № 22-ц/807/28/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна.

В обґрунтування позову зазначено, що 12.11.2010 року між нею та ОСОБА_2 зареєстровано з шлюб, від якого мають двох малолітніх дітей Кару ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Фактично перебували в шлюбних відносинах з відповідачем з листопада 2003 року, коли вона звільнилася з роботи та переїхала в м. Бердянськ, поселилися разом та стали проживати однією сім`єю з відповідачем.

Зазначала, що вона вела господарство та допомагала чоловіку в бізнесі, закінчила курси бухгалтерів та вела облік його діяльності, а саме була бухгалтером в автомагазині.

Таким чином, з листопада 2003 року та по 11.11.2010 року позивач з відповідачем проживали разом однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали спільні витрати, придбавали майно.

Відповідач шлюб не реєстрував, не давав можливості офіційно працювати, не реєстрував на позивача майно, що купувалось за гроші, зароблені обома.

04 березня 2017 року ОСОБА_1 була змушена забрати дітей та повернутися до батьків в м. Херсон, збереження шлюбу стало неможливим.

За період проживання з відповідачем сторони придбали 9/10 частин нежитлової будівлі АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю АДРЕСА_2 ; автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; земельну ділянку для розміщення та обслуговування павільону офісних приміщень за адресою АДРЕСА_2 .

Вважає, що вищевказане рухоме та нерухоме майно було придбано на кошти сім`ї в офіційному шлюбі та в період фактичного проживання однією сім`єю.

Просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01 листопада 2003 року по 11 листопада 2010 року.

Поділити спільно нажите майно, що знаходиться в спільній сумісній власності колишнього подружжя таким чином:

виділити ОСОБА_1 9/20 частин нежитлової будівлі АДРЕСА_1 ; Ѕ частину нежитлової будівлі АДРЕСА_2 ; Ѕ частині автомобіля VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; Ѕ частину земельної ділянки для розміщення та обслуговування павільону офісних приміщень за адресою АДРЕСА_2 ;

виділити ОСОБА_2 9/20 частин нежитлової будівлі АДРЕСА_1 ; Ѕ частину нежитлової будівлі АДРЕСА_2 ; Ѕ частині автомобіля VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; Ѕ частину земельної ділянки для розміщення та обслуговування павільону офісних приміщень за адресою АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 9/20 частин нежитлової будівлі АДРЕСА_1 ; Ѕ частину нежитлової будівлі АДРЕСА_2 ; Ѕ частині автомобіля VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; Ѕ частину земельної ділянки для розміщення та обслуговування павільону офісних приміщень за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2018 року позов задоволено частково.

В порядку розподілу сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 221, 85 грн.

В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в оскарженій частині задовольнити в повному обсязі. В іншій частині задоволених вимого рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 01.06.1995 року ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець.

В 2002 році відповідачеві, як суб`єкту підприємницької діяльності рішенням Бердянської міської ради № 11 від 26 грудня 2002 року надано в оренду земельну ділянку, площею 0,0594 га, розташовану по АДРЕСА_2 , для будівництва, розміщення та обслуговування павільйону офісних приміщень, строком до 01.05.2005 року. Дозвіл на будівництво нежитлової будівлі надавався до 01 січня 2004 року. В подальшому земельну ділянку було оформлено у приватну власність приватним підприємцем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.05.2008 року № 1745, посвідченого приватним нотаріусом Мягченко С.Г., що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 282311 від 08.10.2008 року.

Нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , збудована на вищевказаній земельній ділянці і належить відповідачеві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_3 , видане виконавчим комітетом Бердянської міської ради 05.03.2005 року.

Нежитлова будівля, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка знаходилася на балансі підприємства Комунального підприємства «Жилсервіс-5», в червні 2007 року була передана в строкове платне користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 під виробництво напівфабрикатів Управлінням комунальної власності Бердянської міської ради, що підтверджується договором оренди комунального майна № 1150 від 19 червня 2007 року.

26 червня 2009 року між Комунальним підприємством «Жилсервіс - 5» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 9/10 частини нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 . Предметом договору, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Данціг-Картофлицькою С.Я. 26.06.2009 року, за реєстровим номером 1018, є 9/10 частин нежитлової будівлі, розташованої за вищевказаною адресою.

Таким чином, судом першої інстанції, з наявних в матеріалах справи доказів, вірно встановлено, що право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 виникло у позивача 05.03.2005 року, право власності на 9/10 частин нежитлової будівлі АДРЕСА_1 -26.06.2009 року, право власності на Ѕ частину земельної ділянки для розміщення та обслуговування павільйону офісних приміщень за адресою: АДРЕСА_3 , на автомобіль 23.01.2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований 12.11.2010 року.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1 листопада 2003 р. по 11 листопада 2010 р.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ч.ч. 1,2 ст. 21 СК України визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Встановлюючи факт спільного проживання до 01.01.2004 року, повинно ураховуватися, що Сімейний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року та зворотної сили не має, а тому положення ст.74 Сімейного кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили. Нормами Кодексу про шлюб та сім`ю не передбачалося встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу й виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають разом.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції в цій частині, який узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у спарві № 337-5266/15, відповідно до якої, підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є лише наявність фактичних шлюбних стосунків.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Положення статті 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність медичної документації, отримання водійського посвідчення, проходження бухгалтерських курсів у позивача за адресою проживання відповідача не є достатніми підставами для встановлення факту проживання однією сім`єю та визначення майна сумісним.

За змістом 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Положеннями статті 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України у справах №№ 6-1327цс15, 6-79цс13, визначено, що майно фізичної особи підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Положеннями статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно п. 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно в порядку ст. 60 СК України, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів звертає увагу на те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-801цс16.

Встановлюючи правовий режим спірного майна, мають бути встановлені факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовані час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що і дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Майно, набуте до 01.01.2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: - воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких одержано спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення спільного господарства, побуту та формування бюджету); - іншого не встановлено письмовою угодою між ними.

Вказаний висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у справі № 6-135 цс/13.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя. Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження особистої участі позивача в придбанні майна відповідачем.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим вказаний висновок суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції, судом було допитано свідків зі сторони позивача та відповідача та надано їм належну оцінку.

Судом обґрунтовано відхилено твердження представника позивача про те, що доказом дійсно фактичного знаходження сторін у фактичних шлюбних відносинах є показання самого відповідача, який підтвердив факт перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1 саме з 2007 року, оскільки відповідач, дійсно підтвердив, що в 2007 році у нього та ОСОБА_1 народилася перша дитина, але стійких ознак ведення спільного побуту у них не було на той час, оскільки ОСОБА_1 не постійно проживала у м. Бердянськ, а їздила до м. Херсону і тільки після офіційної реєстрації шлюбу стала мешкати з ним однією сім`ю, вести спільний побут і спільне господарство. Ніяких коштів або особистої праці в придбання спірних об`єктів вона не вносила.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на Ѕ частину автомобіля VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_2 ., не оскаржено, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку, колегією суддів не встановлено факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в період з 01.11.2003 року по 11.11.2010 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про розподіл зазначеного позивачем майна, судом першої інстанції вірно враховано ту обставину, що позивачем не надано судові належних та обґрунтованих доказів, що вказані об`єкти нерухомого майна були придбані внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічного висновку зроблено в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15.

Крім того, в ході розгляду справи в суді першої інстанції та під час перегляду справи в апеляційному порядку встановлено, що спірні об`єкти нерухомого майна були придбані ОСОБА_2 з метою ведення господарської діяльності, які придбані за кошти від ведення діяльності підприємця з метою отримання прибутку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в оскарженій частині.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 березня 2021 року.

Головуючий

Судді: