ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/356/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/1172/18 Категорія: 302010000 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Вініченко Б.Б.
секретарПопова М.В.

учасники справи:

позивач - Черкаська місцева прокуратура,

відповідачі - Свидівоцька сільська рада, ОСОБА_1 (скаржник), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Черкаське регіональне управління водних ресурсів,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03.12.2020 (повний текст складено 11.12.2020, суддя в суді першої інстанції Тептюк Є.П.) у цивільній справі за позовом заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури до Свидівоцької сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Черкаське регіональне управління водних ресурсів, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними свідоцтв на право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и в :

у червні 2018 року заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури звернувся до суду з трьома позовами, якими просив визнати незаконним та скасувати рішення Свидівоцької сільської ради Черкаського району «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам» №56-4 від 08.10.2015 в частині відведення громадянам земельних ділянок за кадастровими номерами :04:005:0236, :04:005:0232, :04:005:0238, загальною площею 0,0834 га кожна, розташованих в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, в межах населеного пункту с. Свидівок; скасувати державну реєстрацію права власності зареєстроване за відповідачами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №12205973 від 17.11.2015 за кадастровим №:04:005:0236, за №12207722 від 17.11.2015 на земельну ділянку за кадастровим №:04:005:0232, за №12010665 від 12.11.2015 на земельну ділянку за кадастровим №:04:005:0238; визнати недійсними свідоцтва на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 від 25.11.2015, видане на ім`я ОСОБА_1 , НОМЕР_2 від 25.11.2015, видане на ім`я ОСОБА_2 , НОМЕР_3 від 12.11.2015, видане на ім`я ОСОБА_3 , та стягнути з відповідачів судовий збір.

13.07.2018 ухвалою суду справи №707/1172/18, №707/1174/18 та №707/1177/18, предметом спору в яких є вищевказані позовні вимоги, об`єднано в одне провадження.

В обґрунтування заявлених вимог прокурором вказано на те, що рішенням Свидівоцької сільської ради Черкаського району №53-20 від 10.07.2015 надано дозвіл ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 загальною площею 0,10 га для індивідуального дачного будівництва.

Рішенням сесії Свидівоцької сільської ради Черкаського району №56-4 від 08.10.2015 «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам», затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , за кадастровим №:04:005:0236, ОСОБА_2 - за кадастровим №:04:005:0232, ОСОБА_3 за кадастровим №:04:005:0238, загальною площею 0,0834 га кожна, для індивідуального дачного будівництва, а п. 37 вказаного рішення - ці земельні ділянки віднесено до категорії земель рекреаційного призначення, які будуть використовуватись для індивідуального дачного будівництва.

На підставі вказаного рішення сільської ради відповідачами зареєстровано право власності на земельні ділянки та отримано свідоцтва на право власності.

Рішення сесії Свидівоцької сільської ради Черкаського району №56-4 від 08.10.2015 в частині відведення відповідачам у власність земельних ділянок підлягає визнанню протиправним та скасуванню, оскільки не відповідає вимогам чинного земельного законодавства, зокрема: в частині відведення землі для містобудівних потреб без наявності розроблених та затверджених детального плану території або іншої містобудівної документації; в частині порушення порядку встановлення цільового призначення земельної ділянки; відсутності погодження проекту із землеустрою центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства; не проведення обов`язкової експертизи землевпорядної документації; земельна ділянка відведена за рахунок захисної гідроспоруди Будище-Свидівоцької захисної дамби та відноситься до земель водного фонду.

Враховуючи те, що рішення Свидівоцької сільської ради № 56-4 від 08.10.2015 є особливим видом правочину (оскільки на його підставі виникло право власності у відповідачів на землю), обґрунтованим є необхідність застосування наслідків його недійсності, що полягає, в тому числі, у скасуванні державної реєстрації права власності за набувачами незаконно переданих земельних ділянок.

Вказані обставини стали підставами звернення з відповідними позовами до суду.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 03.12.2020 позовні вимоги у справі задоволено повністю. Суд виходив з того, що Свидівоцькою сільською радою Черкаського району був порушений порядок надання у власність громадянам-відповідачам земельних ділянок, оскільки було недотримано вимоги чинного на той час законодавства щодо зміни цільового призначення земель.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 30.12.2020 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, з урахуванням послідуючих уточнень просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині заявлених до нього позовних вимог, які залишити без розгляду. Вказує, що йому земельну ділянку надано сільською радою в законний спосіб після погодження Держземагенством висновком від 11.08.2015 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, отже прокуратурою не доведено, що держава має інтерес у відповідних правовідносинах. Належним позивачем за обставин цієї справи має бути центральний орган державної влади у сфері водокористування - Державне агентство водних ресурсів України, яке прокурор перед зверненням до суду з цим позовом не поінформував всупереч ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру». Участь у даній справі прокурора в якості позивача порушує баланс інтересів сторін у аспекті практики ЄСПЛ.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просив суд її відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У даному випадку скаржник оспорює в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Свидівоцької сільської ради Черкаського району «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам» №56-4 від 08.10.2015, в частині відведення ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим №:04:005:0236, загальною площею 0,0834 га, що розташована в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, в межах населеного пункту с. Свидівок; визнання недійсним свідоцтва на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 від 25.11.2015, виданого ОСОБА_1 ; скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 12205973 від 17.11.2015 на зазначену земельну ділянку.

Отже згідно положень ст. 367 ЦПК України саме щодо вказаних вимог позивача здійснюється перегляд рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, що обумовлює, в тому числі, обсяг фактичних обставин справи, які мають бути встановлені.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що 08.10.2015 рішенням Свидівоцької сільської ради 56 сесії №56-25 «Про затвердження генерального плану розміщення земельних ділянок під дачне будівництво в АДРЕСА_1 » затверджено генеральний план розміщення земельних ділянок під дачне будівництво в АДРЕСА_1, розроблений КПВАПП «Архбюро» Черкаського району.

ТОВ «ГЕОЗЕМПРОЕКТ» у 2015 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки площею 1,6000 га в с. Свидівок Черкаського району і надано пропозиції щодо узгодження даних, отриманих в результаті проведення інвентаризації, зокрема: враховуючи висновок ДП «Черкаський інститут землеустрою» про ґрунтовий покрив земельної ділянки площею 1,6000 га, є за доцільне перевести земельну ділянку із земель загального користування (води (штучні водосховища) та землі, не надані у власність або постійне користування в межах н.п. (ліси та інші лісовкриті площі (інші землі)) у землі запасу вид угідь - піски.

Згідно рішення Свидівоцької сільської ради 50 сесії від 27.04.2015 №50-23 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок в межах населеного пункту с. Свидівок», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки площею 1,6000 га в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради в межах населеного пункту с. Свидівок розроблену ТОВ «Героземпроект». п.1.1. рішення переведено земельну ділянку площею 1,6000 га із земель загального користування (штучні водосховища) та земель, не наданих у власність або постійне користування в межах населеного пункту (інші захисні насадження до земель не наданих у власність або постійне користування в межах населеного пункту (угіддя піски).

Рішенням Свидівоцької сільської ради 56 сесії від 08.10.2015 №56-4 «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам» затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для індивідуального дачного будівництва в межах населеного пункту с. Свидівок, розроблених ДП «Укрспецзем», ТОВ «Інститут проектування та землевпорядкування», ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Геоземпроект».

Підпунктом 21 вказаного рішення надано земельну ділянку, площею 0,0834 га, кадастровий №:04:005:0236 у власність відповідачу ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва в адмінмежах Свидівоцької сільської ради, в межах населеного за адресою: АДРЕСА_1 . Земельну ділянку віднесено до категорії земель житлової та громадської забудови, які будуть використовуватися для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), та землі рекреаційного призначення, які будуть використовуватися для індивідуального дачного будівництва.

З листа Міськрайонного управління у Черкаського у районі та м. Черкасах ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 14.03.2018 вбачається, що ця земельна ділянка обліковувалась в адмінмежах Свидівоцької сільської ради в межах населеного пункту як землі загального користування вид угідь (штучними водосховищами).

Згідно листа ГУ Держгеокадстру у Черкаській області від 05.05.2018 цільове призначення спірної земельної ділянки - для дачного будівництва. До ГУ Держгеокадстру у Черкаській області документація із землеустрою з вказаним цільовим призначенням на проведення державної експертизи не надходила, а згідно ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до листа Черкаського регіонального управління водних ресурсів від 28.02.2018 №138/11 на спірну земельну ділянку Управління висновків та погоджень не надавало. Управління будь-якої участі у виборі, наданні, зміні цільового призначення вище наведених земельних ділянок не приймало через відсутність повноважень. Відповідно до ст.ст.4, 85 ВК України та ст.ст.58,59 ЗК України землі водного фонду можуть надаватися лише у тимчасове користування.

Виходячи з наданої копії кадастрової карти, земельні ділянки знаходяться в межах пікетів 18-20 Будище-Свидівоцької захисної дамби. Технічно-експлуатаційна зона дамби має ширину 116,0 м. від гребеня дамби в сторону Кременчуцького водосховища, де заборонена будь-яка господарська діяльність.

Згідно листа Державного агентства водних ресурсів України, останнє повідомляє, що проекти землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки Держводагентством та сектором у Черкаській області Держводагенства не погоджувались.

З висновку експерта НДЕКЦ від 07.07.2017 №19/12-3/13 вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим №:04:005:0236, що розташовані на території Свидівоцької сільської ради Черкаського району в АДРЕСА_1 , повністю знаходяться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди «Будище-Свидівська» дамба.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.06.2018 спірна земельна ділянка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

З листа Департаменту містобудування, архітектури, будівництва та житлово-комунального господарства від 08.06.2017 №01-01-24/386 вбачається, що містобудівна документація що стосується земельної ділянки площею 1,6000 га не відповідає вимогам законодавства, в частині порядку її розроблення, погодження та затвердження. Містобудівна документація, яка б надавала можливість отримання земельних ділянок є розробка плану зонування або детального плану території, яка затверджена відповідно до вимог ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.11.2011 №290. Тобто проект детального плану повинен бути розглянути на засіданні архітектурно-містобудівної ради (ст. 20 Закону) та пройти процедуру громадського обговорення щодо врахування громадських інтересів (ст. 21 Закону).

Крім того, в матеріалах справи міститься висновок експерта від 07.07.2017 №19/12-3/13, наданий на виконання постанови слідчого від 17.01.2017 у кримінальному провадженні від 30.03.2016 №0000103 (т.1 а.с.64-93), у якому вказано, зокрема, що земельна ділянка з кадастровим №:04:005:0236, яка належить ОСОБА_1 , повністю знаходиться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди «Будище-Свидівська дамба».

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них. Отже до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд констатує, що спірна земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 з кадастровим №:04:005:0236 відноситься до земель водного фонду, так як знаходиться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди, що відповідає вимогам ст. 4 ВК України.

Такі висновки суду скаржник у справі не оспорює та під сумнів не ставить.

Далі, ст.59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття земель водного фонду у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством, - на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо (частина четверта статті 59 ЗК України у редакції, станом на час прийняття оспорюваного в цій справі рішення сільської ради).

Частинами 1, 3 статті 63 ЗК України в редакції на час прийняття оспорюваного рішення сільської ради передбачалося, що для забезпечення експлуатації та захисту від забруднення, пошкодження і руйнування, зокрема, гідротехнічних споруд, на берегах річок виділяються земельні ділянки смуг відведення з особливим режимом використання. Земельні ділянки в межах смуг відведення надаються для створення водоохоронних насаджень, берегоукріплювальних та протиерозійних гідротехнічних споруд, будівництва переправ тощо.

Згідно ч. 1 ст. 85 ВК України, порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать і землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. (ч. 1, п. г) ч. 4 ст. 83 ЗК України).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, установивши, що спірна земельна ділянка, яка передана ОСОБА_1 рішенням Свидівоцької сільської ради Черкаського району «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам» №56-4 від 08.10.2015, відноситься до земель водного фонду, щодо яких установлено спеціальний правовий режим - обмеження в обороті (статті 20, 21, 63, 84 ЗК України), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність такого рішення, відповідно, відповідач ОСОБА_1 незаконно отримав у приватну власність земельну ділянку водного фонду, яка повністю знаходиться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди «Будище-Свидівська дамба».

Крім того, апеляційний суд враховує, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, постанови ВП ВС від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 (пункт 36), від 16.01.2019 у справі №755/9555/18 (пункт 25), від 21.08.2019 у справі №805/2857/17-а, від 15.01.2020 у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24), від 26.02.2020 у справі № 287/167/18-ц (пункт 52)).

Отже висновки суду першої інстанції в цій справі по суті вимог про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради є вірними.

Згідно ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За правовим висновком ВС від 18.11.2020 у справі №154/883/19-ц тлумачення наведеної норми права свідчить про те, що способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином суд у цій справі вірно зазначив про необхідність скасування державної реєстрації речових прав (права власності) на нерухоме майно, що є належним способом захисту порушених прав.

Апеляційний суд враховує, що землі в межах смуг відведення взагалі не підлягають передачі у приватну власність фізичним особам, з урахуванням їх особливого правового режиму, отже оскаржуване рішення Свидівоцької сільської ради №56-4 від 08.10.2015, не може бути підставою вибуття земельних ділянок із власності держави, оскільки законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів), що в цьому випадку не мало місця. Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у частині третій статті 83 і в частині другій статті 59 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання, з огляду на приписи ЦК України, - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові ВС від 20.05.2020 у справі № 359/278/18-ц.

Далі, згідно ч.ч.1 2 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

До прийняття спірного рішення про відведення у власність відповідачам земельних ділянок вони належали до земель загального користування, не наданих у власність або постійне користування в межах населеного пункту, у тому числі: 0,4117 га - ліси та інші лісо вкриті площі (інші захисні насадження), 1,1883 га - вода (штучні водосховища).

Згідно вимог ч.1 ст.20 ЗК України, ст.35 ЗУ «Про землеустрій» та п. 1 Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженого розпорядженням КМУ №513 від 23.05.2012 за результатами проведеної інвентаризації, якою встановлено вид угідь спірних земельних ділянок, встановлення цільового призначення земельних ділянок мав би здійснювати орган державної влади відповідно до наданих повноважень.

В той же час, згідно п.7 Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» до державної реєстрації права державної чи комунальної власності на земельні ділянки формування земельних ділянок за рахунок земель державної та комунальної власності, визначення їх угідь, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій може здійснюватися на підставі матеріалів інвентаризації земель, проведеної за рішенням: у межах населених пунктів - сільських, селищних, міських рад, за їх межами - районних державних адміністрацій.

Матеріали інвентаризації земель у такому разі підлягають погодженню в порядку погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та затверджуються органами, які прийняли рішення про проведення інвентаризації.

Ураховуючи, що вказаної процедури дотримано не було (в матеріалах технічної документації відсутні всі необхідні погодження), цільове призначення спірних земельних ділянок залишилось, як землі загального користування, зайняті штучними водосховищами.

Таким чином Свидівоцької сільською радою Черкаського району під час відведення у власність відповідачам порушено порядок встановлення цільового призначення земельних ділянок, оскільки в силу вимог ст. 58 ВК України землі, зайняті водосховищами, являються землями водного фонду.

Згідно з ч. 2 ст. 186-1 ЗК України - проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Отже, змінюючи цільове призначення спірної земельної ділянки, було необхідним погодження проекту землеустрою на її відведення відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Черкаської РДА, що, в свою чергу, пов`язано із відповідністю самого проекту відведення вимогам ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

У даному випадку проект землеустрою на відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 вказане погодження не проходив.

Таким чином оскаржуваним рішенням Свидівоцької сільської ради незаконно змінено категорію земель та їх цільове призначення із земель водного фонду на землі рекреаційного призначення.

В свою чергу, питання визначення належного виду містобудівної документації, що мав бути основою для прийняття рішення щодо відведення спірної ділянки для дачного будівництва, врегульовує ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.19 якого встановлює, що детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток його частини. Відповідно до ч.3 ст.24 цього Закону у разі відсутності детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Враховуючи зазначені норми, надання земельних ділянок у приватну власність громадянам для індивідуального дачного будівництва в межах населеного пункту має передбачатись детальним планом території (повинен узгоджуватись зі схемою планування території (частини території) району.

В ході встановлення підстав для представництва інтересів держави, Черкаською місцевою прокуратурою встановлено, що рішенням сесії Свидівоцької сільської ради Черкаського району № 56-25 від 08.10.2015 затверджено розроблений КПВАПП «Архбюро» Черкаської районної ради Генеральний план розміщення земельних ділянок під дачне будівництво в АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Управління архітектури та містобудування Черкаської обласної державної адміністрації №01-01-24/386 від 08.06.2018 вказана містобудівна документація не відповідає вимогам законодавства, в частині порядку її розроблення, погодження і затвердження. Містобудівна документація, яка б надавала можливість відведення спірних земельних ділянок є план зонування або детальний план території, які затверджуються відповідно до вимог ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №290 від 16.11.2011, тобто проект детального плану повинен бути розглянутий на засіданні архітектурно-містобудівної ради та пройти процедуру громадського обговорення щодо врахування громадських інтересів.

З огляду на викладене, спірні земельні ділянки для потреб індивідуального дачного будівництва відведено на підставі розробленої, погодженої та затвердженої не у відповідності до вимог ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 290 від 16.11.2011.

У проекті землеустрою щодо відведення земельних ділянок, в порушення вимог ч. 2 ст. 186-1 ЗК України відсутній належний, наданий у відповідності до вимог містобудівного законодавства, висновок про його погодження або відмову в погодженні відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Черкаської РДА.

Також, ч.1 ст.9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» передбачено, що обов`язковій державній експертизі підлягають, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Як вбачається з листа Міськрайонного управління Держгеокадастру у Черкаському районі та м. Черкаси №10-23-0.222-273/120-18 від 14.03.2018 станом на 01.01.2015, тобто до проведення інвентаризації земель сільською радою та до фактичного відведення у приватну власність, спірна земельні ділянка обліковувалась як землі загального користування вид угідь - штучні водосховища.

З огляду на викладене, є незаконним затвердження проекту щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких встановлено як землі рекреаційного призначення, до отримання позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації.

Земельна ділянка загальною площею 1,6000 га, за рахунок якої сформовані спірні земельні ділянки за кадастровими №№:04:005:0236, :04:005:0232, :04:005:0238, кожна загальною площею 0,0834 га, перед виданням оскаржуваного рішення включали землі водного фонду. Саме тому, згідно з ч. 3 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду підлягав також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства - Державним агентством водних ресурсів України.

Разом з тим, відповідно до листа Державного агентства водних ресурсів України №2348/9/11-18 від 19.04.2018 проектна документація щодо відведення у власність відповідачам спірних земельних ділянок не погоджувалась.

Крім того, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.ст.125,126 ЗК України).

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Так як у даній справі судом встановлена незаконність набуття ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки, яка відноситься до земель водного фонду, відповідний запис про державну реєстрацію права власності на це майно підлягає до скасування, про що вірно вказав суд першої інстанції в цій справі.

Додатково апеляційний суд приймає до уваги, що кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до ЄКПЛ).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Усунення перешкод державі у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, як така, що знаходиться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди.

Земельні ділянки в межах смуг відведення надаються для створення водоохоронних насаджень, берегоукріплювальних та протиерозійних гідротехнічних споруд, будівництва переправ тощо (ч.3 ст.63 ЗК України).

Отже, таке використання земельних ділянок водного фонду, яке не сприятиме досягненню зазначених цілей, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей, у тому числі, через неналежну експлуатацію гідротехнічної споруди, яка знаходиться на відповідному водному об`єкті.

З огляду на це закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а користування земельних ділянок у межах, зокрема, смуг відведення - переліком визначених цілей.

Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України). Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України).

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. пункт 127 постанови ВП ВС від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови ВП ВС від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови ВП ВС від 14.11.2018 №183/1617/16, пункт 53 постанови ВП ВС від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц).

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані норми права, немає невідповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. У справі, рішення в якій переглядаються, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки водного фонду, спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, та їх передання у власність.

Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.

Отже доводи скаржника у справі про те, що прокуратурою не доведено, що держава має інтерес у відповідних правовідносинах, так як спірні землі є землями комунальної власності, є необґрунтованими.

Також у аспекті вищенаведеного, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що йому земельну ділянку надано сільською радою в законний спосіб після погодження Держземагенством висновком від 11.08.2015 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, адже, як вказано вище, сільська рада не у встановленому порядку змінила цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі рекреаційного призначення та, відповідно, не мала повноважень на передання у приватну власність фізичній особі земельної ділянки, яка відноситься до земель водного фонду.

Згідно вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245- VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Пунктом 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок за межами та в межах населеного пункту, а саме: сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Посилання скаржника на те, що належним позивачем має бути центральний орган державної влади у сфері водокористування - Державне агентство водних ресурсів України, яке прокурор перед зверненням до суду з цим позовом не поінформував всупереч ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», апеляційний суд оцінює критично, адже порушення законодавства в даному випадку обумовлене незаконністю зміни сільською радою цільового призначення спірної земельної ділянки, при цьому, сільська рада розпорядилася землями комунальної форми власності в межах населеного пункту, що певним державним органом не контролюється .

Отже участь у даній справі прокурора в якості позивача не може порушувати баланс інтересів сторін, про що зазначає скаржник, адже в інший спосіб захистити інтереси держави за обставин цієї справи неможливо, так як у системі державного управління відсутній спеціальний державний орган, який би контролював законність зміни цільового призначення земельних ділянок суб`єктами, уповноваженими надавати їх у власність громадянам.

Звертаючись із позовом, прокурор зазначав, що особою, уповноваженою державою для здійснення відповідних функцій щодо розпорядження спірною земельною ділянкою від імені територіальної громади є Свидівоцька сільська рада, яка не може бути позивачем у даній справі, оскільки її процесуальний статус визначено у якості відповідача.

З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів, незаконних рішень, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки.

Отже, Державне агентство водних ресурсів України не може бути тим органом, що здійснює захист інтересів держави у відповідній сфері правовідносин щодо розпорядження землями комунальної власності, про що помилково вказав скаржник.

Інших доводів, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції в цій справі, апеляційна скарга не містить.

Одночасно апеляційний суд приймає до уваги, що за правовим висновком ВП ВС від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 свідоцтво про право власності на майно (аналогічно як і державний акт на право власності на землю) видається на підставі відповідного рішення уповноваженого органу. Отже підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не свідоцтво про право власності, яке лише посвідчує відповідне право та не має самостійного правового значення. Враховуючи вказане, а також те, що зміна власника земельної ділянки водного фонду можлива лише у випадку, визначеному у частині другій статті 59 ЗК України і який незастосовний у цій справі, ВП ВС вважає, що для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним державного акта (або свідоцтва про право власності) не є необхідним (див. постанову від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц). Така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду. А тому в її задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03.12.2020 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва на право власності на земельну ділянку площею 0,0834 га НОМЕР_1 від 25.11.2015, виданого ОСОБА_1 , у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, та прийняти в цій частині нову постанову, які вказані позовні вимоги залишити без задоволення, а також в частині вирішення питання про стягнення із ОСОБА_1 судового збору за розгляд цієї справи судом першої інстанції, а в решті рішення суду першої інстанції в цій справі слід залишити без змін.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог у справі (на 2 / 3) із ОСОБА_1 на користь Черкаської обласної прокуратури слід стягнути 1762,00 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, а з прокуратури на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути 2643,00 грн. судового збору за розгляд цієї справи апеляційним судом. Шляхом взаємозаліку судових витрат з Черкаської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 слід стягнути 881,00 грн. судового збору за розгляд цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03.12.2020 у цивільній справі за позовом заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури до Свидівоцької сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Черкаське регіональне управління водних ресурсів, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними свідоцтв на право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації права власності - змінити, скасувавши в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва на право власності на земельну ділянку площею 0,0834 га НОМЕР_1 від 25.11.2015, виданого ОСОБА_1 , та в частині вирішення питання про стягнення із ОСОБА_1 судового збору за розгляд цієї справи судом першої інстанції.

Позовні вимоги заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва на право власності на земельну ділянку площею 0,0834 га НОМЕР_1 від 25.11.2015, виданого ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

У решті рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03.12.2020 у даній справі - залишити без змін.

Стягнути з Черкаської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 881,00 грн. судового збору за розгляд цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 31.03.2021.

Суддя-доповідач

Судді