Єдиний унікальний номер 243/6920/20
Номер провадження 22-ц/804/903/21
Єдиний унікальний номер 243/6320/20
Номер провадження 22-ц/804/903/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Халаджи О.В.

суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

секретар Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Cлов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (суддя першої інстанції Мірошниченко Л.Є

В С Т А Н О В И В:

10 серпня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Cлов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась позивач, та подала апеляційну скаргу, вважає, що при його ухваленні суд порушив норми матеріального та процесуального права, не в повному обсязі з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, обставини, які суд вважав встановленими, не доведені.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції бездоказово прийняв до уваги твердження відповідача про те, що мати позивачки ОСОБА_3 , яка проживає у спірному будинку, чинить йому перешкоди у користуванні житлом, замінила замки на вхідних дверях у будинок, коли відповідач робить спроби зайти до будинку, викликає поліцію. Дані посилання відповідача не підтверджені жодними доказами.

Позивач наголошує на тому, що після виїзду з будинку у 2014 році речей відповідача, або спільно нажитого майна у будинку не залишилось. За проханням відповідача йому було дозволено тримати належний йому автомобіль у гаражі, який розташований у дворі будинку. Після дозволу тримати в гаражі автомобіль, відповідач у найближчий час обіцяв знятись з реєстрації.

Зазначає, що рішення було прийняте на підставі пояснень свідків, які були на стороні відповідача, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Суд не прийняв до уваги пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зазначивши про те, що у будинку вони були не більше п`ять разів і те, що вони не бачили речей відповідача у буднику, не може бути доказом факту непроживання. Посилаючись на покази свідків, суд першої інстанції не прийняв до уваги акт, складений керівником комітету мікрорайону «Черевківка» про те що, відповідач не проживає у будинку більше року, однак суд, жодним чином не мотивуючи своє рішення, прийняв як доказ акт підписаним керівником комітету мікрорайону «Черевківка» про те, що відповідач проживає у будинку.

При розгляді справи було встановлено, що з 2014 року і по час ухвалення оскаржуваного рішення, відповідач у будинку не проживав, зі слів відповідача тільки у 2020 році, тобто після звернення до суду. З 2014-2020 рік ОСОБА_2 нічого не перешкоджало користуватися будинком на власний розсуд. Обставини справи підтверджують свідому втрату інтересу відповідачем до спірного житлового приміщення.

ОСОБА_1 просила рішення Cлов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2021року скасувати та ухвалите нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, проте докази направлення позивачу копії скарги відсутні, а тому при апеляційному перегляд даний відзив не враховується.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу на підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду від 12.11.2010 року належить будинок з прилеглими господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 29138315 від 25.02.2011 р. Право власності на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений 09.07.2011 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Паращук О.А., зареєстровано в реєстрі за № 3179 (а.с.8-9,13,16-17).

З наданого свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 05.07.2011 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30.04.2007 року розірвано (а.с.10).

З довідки Слов`янської міської ради та домової книги вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , разом з позивачем зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відповідач по справі (а.с.5-7).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила, що вона є матір`ю позивачки. Мешкала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 23.10.2013 року разом з родиною доньки: позивач, відповідач та їх неповнолітній син. У вересні 2014 року донька знялася з реєстрації у цьому будинку та разом з чоловіком та сином переїхали до м. Краматорська у квартиру позивачки. Частину особистих речей вони забрали, а частину залишили для користування, коли приїздили у спірний будинок.

23.09.2019 року між позивачкою та відповідачем виникла сварка та його особисті речі, що знаходилися у будинку, позивач перенесла до літньої кухні, щоб чоловік більше у будинок не заходив. Також ОСОБА_1 стала замикати будинок на інший замок, ключів від якого у відповідача не було. Останній приїзжав у будинок АДРЕСА_1 , годував свою собаку, який жив у дворі та облаштувався у літній кухні, де були його речі; користувався та користується гаражем, де знаходиться автомобіль.

Позивач додала, що дійсно 18.06.2020 року між нею та відповідачем була сварка, в ході якої відповідач докоряв їй, що вона особисто, без його згоди перенесла його речі з дому до літньої кухні.

28.06.2020 року відповідач разом зі своїми батьками приїхали за спірною адресою та хотіли святкувати день народження відповідача, а ОСОБА_1 вона почала цьому перешкоджати, обурюватися, між ними всіма виникла сварка.

Свідок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні повідомили, що вони є сусідками позивачки, їм відомо, що ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки, та з 2014 року він не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , його речей у будинку вони не бачили. Відповідач приїздить за вказаною адресою годує собаку, користується гаражем, де стоїть його машина, а також літньою кухнею.

Свідок ОСОБА_7 додала, що відповідач приїздить 1-2 рази на місяць. У спірному будинку останній раз була 5 років тому.

Крім того, свідок ОСОБА_6 підтвердила, що акт про фактичне проживання за № 186 від 04.08.2020 року, який складений у її присутності, відповідає дійсності, але у будинку по АДРЕСА_1 вона була 2 рази.

Відповідно до акту про фактичне проживання від 04.08.2020 року № 186, складеного керівником комітету мікрорайону "Черевківка" м. Слов`янська ОСОБА_9 , сусідів - ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не мешкає за вказаною адресою з 2014 року по теперішній час, особистих речей ОСОБА_2 на даній житловій площі не має (а.с.19).

Свідок ОСОБА_11 повідомила, що вона є сусідкою позивачки, її будинок розташований навпроти. Зі слів сусідки ОСОБА_7 їй відомо, що 2-3 місяці по тому у сім`ї ОСОБА_1 була якась сварка, приїзджала поліція. Вона бачила ОСОБА_2 влітку во дворі, він гуляв з собакою, во дворі стояла його машина. Він їй розповів, що не може попасти у будинок, так як його теща змінила у будинку замки.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні також підтвердили той факт, що вказаний будинок відповідач не може використовувати, так як теща змінила замки. Їм відомо, що у будинку знаходяться речі відповідача, в сараї знаходяться рибальські снасті, в гаражі стоїть його машина. До того, як були змінені замки, він приходив у будинок, там були його особисті речі, він переодягався у будинку. Свідок ОСОБА_4 додав, що відповідач цікавився цим будинком саме як своїм житлом, оскільки іншого житла, ніж спірне у нього немає, особисто бачив речі відповідача у будинку: брюки, комбінезон.

Відповідно до акту про фактичне проживання від 11.09.2020 року № 224, складеного секретарем комітету мікрорайону "Черевківка" м. Слов`янська Словак З.Г., відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за вказаною адресою з 19.12.2003 року про що свідчать сусіди - ОСОБА_11 та ОСОБА_13 (а.с.42).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано на підтвердження своїх позовних вимог переконливих доказів.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Судом встановлено, що позивачу на підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду від 12.11.2010 року належить будинок з прилеглими господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 29138315 від 25.02.2011 р. Право власності на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений 09.07.2011 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Паращук О.А., зареєстровано в реєстрі за № 3179 (а.с.8-9,13,16-17).

Як вбачається з наданого свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 05.07.2011 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30.04.2007 року розірвано. (а.с.10).

З довідки Слов`янської міської ради та домової книги слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 , разом з позивачем зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відповідач по справі (а.с.5-7).

В апеляційній скарзі позивач зазначила, що після виїзду відповідача у 2014 році до 2020 року відповідач не проживав у спірному будинку. За умов, що відповідач знімиться з реєстрації, позиач дозволила йому тримати в гаражі автомобіль.

Згідно акту Комітету мікрорайону «Черевківка» № 156 від 04.08.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 з 2014 року не проживає, особистих речей не має.

Відповідно до акту Комітету мікрорайону «Черевківка» № 224 від 11.09.2020 року, вбачається, що відповідач проживає у спірному будинку з 19.12.2003 року.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції стосовно кричитиного ставлення до акту №156 від 04.08.2020 року про відсутність речей, оскільки даний факт спростувала сама позивач як й в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, зазначивши, що надала відповідачу згоду на тримання в гаражі автомобіля, крім того, свідок ОСОБА_3 в суді першої інстанції зазначила, що вона перенесла особисті речі відповідача з будинку до літньої кухні, а тому доводи апеляційної скарги стосовно неврахування пояснень свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_10 та складеногого акту в їх присутності є безпідставними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Враховуючи те, що судом першої інстанції було встановлено, що мати позивача ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_2 , у користуванні спірним будинком, між сторонами існує конфліктна ситуація і вказанні обставини підтверджуються матеріалами справи, а факту свідомої поведінки відповідача, яка б свідчили про втрату ним інтересу до житлового приміщення судом встанволена не було, колегія суддів погоджується із висновкам суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання відповідачіа такими, що втратив право користування житловим приміщенням.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною 31 липня 2020 року у справі № 201/17953/17 (провадження № 61-428св19).

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Наведені в апеляційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Cлов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

А.В. Гапонов

Г.В. Новікова

Повний текст судового рішення складено 31 березня 2021 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи