ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2018/21 Справа № 186/958/20 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання осіб членами однієї родини та визнання права власності на спадкове майно за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2020 року до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання осіб членами однієї родини та визнання права власності на спадкове майно за законом.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання осіб членами однієї родини та визнання права власності на спадкове майно за законом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року у справі №186/958/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 29 грудня 1993 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_3 (а.с. 7).

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 червня 1997 року вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_2 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 являється його дружина ОСОБА_3 (а.с. 8).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 25 червня 2019 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 79 роки, про що Книзі реєстрації смертей зроблено запис №77 (а.с. 12).

З копії договору-замовлення на організацію та проведення поховання №178 укладеного 24 червня 2019 року між Першотравенським МЖКП та ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 була замовником облаштування місця поховання, організації та проведення поховання померлої ОСОБА_3 за що нею лудо сплачено 4020,02 грн. (а.с. 16).

З копій наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_3 (медичної карти стаціонарного хворого №1525, №1418, виписок з історії хвороби №3703, 4480, виписок з медичної карти стаціонарного хворого №2339, №3485, №353, 2545) вбачається, що остання з 2011 року неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в Першотравенській міській лікарні хворіла на тяжку форму цукрового діабету другого типу (а.с. 18-27).

Відповідно до акту обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 23 липня 2020 року складеного ПП «Комунальщик-1» за результатами обстеження квартири АДРЕСА_2 на факт проживання в ній ОСОБА_1 , зі слів сусідів встановлено, що остання з 2010 року постійно проживала за вказаною адресою та доглядала тяжко хвору ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_3 була власником вказаної квартири та останні п`ять років до смерті фактично була прикута до ліжка та потребувала постійного догляду (а.с. 28).

З копії акту Першотравенського територіального центру надання соціальних послуг Першотравенської міської ради №196 від 01.07.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_3 , тривалий час надавала постійну допомогу ОСОБА_3 , яка мешкала за адресою АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 надавалася соціальна послуга догляду вдома у відділенні соціальної допомоги Першотравенського територіального центру надання соціальних послуг з 24 травня 2017 року. Стан здоров`я ОСОБА_3 дуже погіршився, вона була прикута до ліжка. ОСОБА_1 щодня надавала їй допомогу та догляд. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла. Організацію поховання та витрати на поховання взяла на себе ОСОБА_1 (а.с. 29).

З матеріалів спадкової справи №117/2019 заведеної 09 липня 2019 року до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що 09 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Приватного нотаріуса Першотравенського міського нотаріального округу Баден А.Є. з заявою про прийняття спадщини щодо майна померлої ОСОБА_3 , в якій зазначила, що у померлої також мається спадкоємець за законом онука. За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 лютого 2020 року якою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 ув`язку з тим, що неможливо перевірити наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом (а.с. 63-73).

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

З копії акту Першотравенського територіального центру надання соціальних послуг Першотравенської міської ради №196 від 01.07.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_3 , тривалий час надавала постійну допомогу ОСОБА_3 , яка мешкала за адресою АДРЕСА_4 .

Окрім цього з 24 травня 2017 року ОСОБА_3 надавалася соціальна послуга догляду вдома у відділенні соціальної допомоги Першотравенського територіального центру надання соціальних послуг.

Отже, вказані обставини вказують той факт, що ОСОБА_1 тривалий час надавала постійну допомогу ОСОБА_3 , однак не проживала з нею однією сім`єю.

Також на соціальному супроводі ОСОБА_3 перебувала лише з травня 2017 року, таким чином на момент її смерті пройшло лише 2 роки.

Окрім цього відповідно до акту обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 23 липня 2020 року складеного ПП «Комунальщик-1» проведено обстеження квартири АДРЕСА_2 , хоча ОСОБА_3 проживала в квартирі АДРЕСА_1 .

А тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано суду доказів, на підтвердження наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин з ОСОБА_3 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Посилання апелянта, що наявність проживання однією сім`єю більш ніж 5 років, сумісне утримання житла, наявність спільного бюджету, надання взаємної допомоги позивачем підтверджена документально та актами з місця проживання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки надані позивачем довідки мають суперечливий характер та не підтверджують факту постійного проживання зі ОСОБА_3 на час відкриття спадщини.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції при винесенні рішення зроблено висновки лише на підставі акту Першотравенського територіального центру надання соціальних послуг, де вказано, що соціальний супровід вона вела з 2017 року, але ж цим же актом вказано, що вона тривалий час доглядала за померлою, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновків районного суду не спростовують і зведені виключно до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано вірну та об`єктивну оцінку, засновану на вимогах законодавства.

Твердження апелянта, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, другий акт від 23 липня 2020 року, складений ПП Комунальщик-1, епікризи померлої та її безпорадний стан, колегія суддів вважає недоречними, оскільки суд першої інстанції приймаючи рішення повно та всебічно дослідив надані сторонами докази в їх сукупності враховуючи положення ст. 89 ЦПК України.

Посилання апелянта, що утримання квартири та проживання в ній існує до цього часу, остання постійно сплачує всі послуги та інших спадкоємців на квартиру не було є недоведеними належними та допустимими доказами на підставі ст. 81 ЦПК України.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова