Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 405/7906/16-ц

провадження № 61-25104св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2017 року у складі судді Іванової Л. А. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Дуковського О. Л., Дьомич Л. М.,

ВСТАНОВИВ

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») про визнання припиненою поруки по кредитному договору.

Позов мотивований тим, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 05-101181408-Ф від 19 лютого 2008 року, укладеного між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_2 , між нею та ВАТ АБ «Укргазбанк» було укладено договір поруки № 05-101181408-Ф-1 від 19 лютого 2008 року, відповідно до умов якого вона взяла на себе обов`язок поручителя за вищевказаним кредитним договором. 31 жовтня 2016 року із повідомлення державного виконавця Подільського ВДВС м. Кропивницький їй стало відомо, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 серпня 2010 року по справі № 2-1828/10 стягнуто солідарно з неї та боржників на користь ПАТ АК «Укргазбанк» заборгованість по вищевказаному кредитному договору. Згідно тексту вказаного рішення банк самочинно без повідомлення та погодження з нею збільшив розмір процентів по кредиту із 12,9 % до 13,9 %, чим збільшив обсяг її відповідальності.

Просила визнати припиненою поруку по кредитному договору № 05-101181408-Ф від 19 лютого 2008 року та припинити дію договору поруки № 05-101181408-Ф-1, укладеного між нею та ПАТ АБ «Укргазбанк» із дати підвищення розміру процентної ставки по кредиту.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року, позов залишено без задоволення.

Судові рішення мотивовані тим, що збільшення розміру процентної ставки на 1% з 12,9% до 13,9% річних не тягне збільшення обсягу відповідальності поручителя, яке припиняє поруку, оскільки такі зміни були передбачені самим змістом кредитного договору, в забезпечення виконання якого і було укладено договір поруки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не дослідили, що відповідач не надав суду доказів та розрахунків щодо наявності самої заборгованості по кредиту, оскільки позивач не є стороною в самому кредитному договорі, з текстом та умовами кредитного договору не ознайомлена взагалі. Суди не дослідили пункт 3.1.10 кредитного договору і ухвалили рішення не маючи від банку дати виникнення заборгованості боржника перед кредитором та не знаючи початкової дати застосування в розрахунках кредитора та боржника нової процентної ставки 13,9 %, яку позивач встановив самочинно і яка є взаємовиключною по відношенню до інших умов кредитного договору і суперечить умовам договору поруки.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У вересні 2017 року цивільна справа № 405/7906/16-ц надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи № 405/7906/16-ц надійшли до Верховного Суду та 12 червня 2019 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 року касаційне провадження зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 522/1528/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2021 року касаційне провадження поновлено.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 19 лютого 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №05-101181408-Ф, відповідно до умов якого останнім отримано кредит в сумі 38000 доларів США, на строк з 19 лютого 2008 року по 18 лютого 2028 року, або по день, визначений в пункті 3.3.11 цього Договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,9 % річних. Комісія за відкриття позичкового рахунку складає 1% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 Договору, що становить 380 доларів США. Оплата здійснюється у національній валюті України за курсом НБУ на день фактичної сплати. Кредит надається на задоволення споживчих потреб Позичальника.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_2 , які виникають з умов зазначеного кредитного договору № 05-101181408-Ф від 19 лютого 2008 року, між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 19 лютого 2008 року укладено договір поруки №05-101181408-Ф-1, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору №05-101181408-Ф від 19 лютого 2008 року, укладеному кредитором та позичальником. Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитом за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору. Поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об`ємі, що і позичальник - за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежного виконання зобов`язань - в повному обсязі (п.п.1.1, 1.2, 1.3 Договору поруки).

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 серпня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 05-101181408-Ф від 19 лютого 2008 року в розмірі 34 675,07 доларів США, заборгованість за відсотками в розмірі 322,92 долари США, прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 1741,61 доларів США, прострочену заборгованість за відсотками в розмірі 2 165, 18 доларів США, пеню за простроченими відсотками в розмірі 1391,76 грн, пеню за простроченим кредитом в розмірі 1495,15 грн.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 16 лютого 2017 року за розглядом апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 серпня 2010 року, зазначене рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 серпня 2010 року залишено без змін, при цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що доводи ОСОБА_1 про те, що Банк збільшив обсяг її відповідальності, збільшивши розмір процентної ставки з 12,9 % до 13,9 % без її згоди не можуть бути прийняті, оскільки самим кредитним договором передбачено таке збільшення.

Відповідно до пункту 3.1.10 кредитного договору на залишок простроченої заборгованості за кредитом банк зобов`язувався нараховувати проценти, виходячи із процентної ставки, зазначеної у пункті 1.1 (12,9%) збільшеної на 1 (один) процент, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості (тобто 13,9%).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що

«закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначено, що

«визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що

«необхідною умовою задоволення позову є наявність спору. Зокрема, у справі про визнання поруки припиненою позивач має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим»

Враховуючи те, що рішення суду в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості набрало законної сили, підстав для задоволення позовних вимог не має.

Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, однак помилилися щодо мотивів такої відмови

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене вище колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилилися щодо мотивів такої відмови. А тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, виклавши мотивувальну частину оскаржених судових рішень в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов