Номер провадження: 22-ц/813/4769/21
Номер справи місцевого суду: 498/934/19
Головуючий у першій інстанції Ткачук О. Л.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної екологічної інспекції в Одеській області, правонаступником якої є Державна екологічна інспекція Південно Західного округу (Миколаївська та Одеська області) на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом Державної екологічної інспекції в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої навколишньому природному середовищу

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року, Державна екологічна інспекція в Одеській області, правонаступником якої є Державна екологічна інспекція Південно Західного округу (Миколаївська та Одеська області) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд стягнути з відповідача суму шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, у вигляді збитків, нанесених Державі Україна у розмірі 12500 грн. на користь Держави Україна та стягнути суму коштів за сплату судового збору.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог Державної екологічної інспекції в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої навколишньому природному середовищу відмовлено у повному обсязі.

Стягнуто з Державної екологічної інспекції в Одеській області до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2102 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Державна екологічна інспекція в Одеській області, правонаступником якої є Державна екологічна інспекція Південно Західного округу (Миколаївська та Одеська області) подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року і ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги Державної екологічної інспекції в Одеській області до ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд у задоволенні апеляційної скарги Державної екологічної інспекції в Одеській області відмовити в повному обсязі, а рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року залишити в силі та закрити провадження.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно протоколу №000479 від 06.12.2017 року, складеного головним спеціалістом-державним інспектором з ОНПС Одеської області, вбачається, що ОСОБА_1 , працюючи директором школи-інтернату №93 м.Одеса, здійснив знищення зелених насаджень, а саме чотирьох дерев породи тополя з діаметрами стовбурів: 50 см, 47 см, 53 см, 60 см на території школи-інтернату №93 за адресою: АДРЕСА_1 . З графи «пояснення порушника та його зауваження до змісту протоколу чи мотиви відмови від його підписання», вищевказаного протоколу, вбачається, що ОСОБА_1 власноруч зазначено, що ним знесено 4 сухих дерева, які загрожували життю і здоров`ю сліпим дітям.

Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення від 06.12.2017 року №000479, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 153 КУпАП та накладено адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 170 гривень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 сплатив адміністративний штраф у розмір 170 гривень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем не був порушений встановлений чинним законодавством порядок видалення 4 дерев (тополі), тобто його дії були правомірними, оскільки не доведено факту видалення саме сироростучих дерев, що у свою чергу повністю виключає відповідальність ОСОБА_1 за правилами ст.1166 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України).

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно вимог ст.40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог, зокрема, щодо раціонального і економного їх використання, здійснення заходів щодо запобігання псуванню, виснаженню природних ресурсів та негативному впливу на стан навколишнього природного середовища.

Відповідно до статей 6, 25, 36 Закону України «Про рослинний світ» Державна екологічна інспекція України здійснює державне управління у сфері охорони та контролю використання та відтворення рослинного світу.

19 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №925/382/17, вказав, що частиною 1 статті 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду визначено у статті 1166 ЦК України, з аналізу якої слідує, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 статті1166 ЦК України).

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести такі елементи:

1. Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

2. Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо).

3. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

4. Вина особи, що завдала шкоду.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 червня 2019 року у справі № 154/2094/16-ц (провадження № 61-12781св18).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Судовим розглядом справи встановлено, що згідно з розрахунком, проведеним спеціалістами Державної екологічної інспекції в Одеській області на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 08 квітня 1999р. №559 «Про такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної зеленим насадженням у межах міст та інших населених пунктів», шкода заподіяна внаслідок знищення дерев ОСОБА_1 становить 12500 грн.

Відповідно до ч.3 ст.28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» видалення дерев, кущів, газонів і квітників здійснюється в Порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту п.п.3,4,5 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2006р. №1045 вбачається, що видалення зелених насаджень на території населеного пункту здійснюється за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі ордера.

Разом з тим, відповідно до п.п. 7, 8 Постанови КМ № 1045 від 01.08.2006 року «Про затвердження Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах», видалення аварійних, сухостійних і фаутних дерев на об`єкті благоустрою здійснює балансоутримувач на підставі акта, що складається відповідно до пункту 4 цього Порядку. У процесі ліквідації наслідків стихійного лиха, аварійної та надзвичайної ситуації, а також у разі, коли стан зелених насаджень загрожує життю, здоров`ю громадян чи майну громадян та/або юридичних осіб, видалення зелених насаджень здійснюється негайно з подальшим оформленням акта відповідно до пункту 4 цього Порядку.

З матеріалів справи вбачається, що згідно наданих відповідачем фотознімків дерев (а.с. 74), вони є сухостійними, а тому відповідач діяв згідно вищенаведеного порядку, що підтверджується актом від 29.11.2017 року, складеним працівниками КЗ «Одеська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат № 93 I- III ступенів з дошкільними групами корекційного та реабілітаційного спрямування», відповідно до якого на території школи-інтернату знаходяться чотири вкрай аварійних сухих дерев, які підлягають негайному знесенню, оскільки несуть загрозу дітям з вадами зору, які перебувають у школі-інтернаті.

Крім того, матеріалами справи також встановлено, що Листом школи інтернату №93 від 29.11.2017 року за №313, директор школи-інтернату ОСОБА_1 цього ж дня, 29.11.2017 року звернувся до Департаменту екології та розвитку рекреаційних зон Одеської міської ради, з проханням надати дозвіл на зрізання 28 сухих (та аварійних) дерев, який останні згідно вхідного штампу отримали того ж дня, а саме 29.11.2017 року (реєстраційний номер документа 1470/03-07/68).

Жодного доказу, на підтвердження протилежного, а саме того, що видалені дерева є сироростучими, позивачем не надано та матеріали справи не містять.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що дії відповідача були правомірними, оскільки відповідачем не був порушений встановлений чинним законодавством порядок видалення 4 дерев (тополі), а факт видалення сироростучих дерев позивачем не доведено, що у свою чергу повністю виключає відповідальність ОСОБА_1 за правилами ст.1166 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що факт заподіяння відповідачем шкоди підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення від 06 грудня 2017 року №000479, яку він не оскаржував, є необґрунтованими, оскільки той факт, що ОСОБА_1 скоїв адміністративний проступок, намагаючись здійснити знесення сухих залишків чотирьох дерев (тополі), ніким не заперечується. За це на нього вже було накладено стягнення у вигляді штрафу, який він сплатив. Однак, позивач не довів, що саме відповідачем нанесено шкоду навколишньому природному середовищу шляхом видалення дерев, які є сироростучими, оскільки фотографії представлені до суду ОСОБА_1 , свідчать про те, що дерева є сухостійними, та не доведено причинного зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та шкодою.

Доводи апеляційної скарги, в основному, зводяться до обставин, викладених в позовній заяві та переоцінки доказів.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції в Одеській області, правонаступником якої є Державна екологічна інспекція Південно Західного округу (Миколаївська та Одеська області) залишити без задоволення.

Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом Державної екологічної інспекції в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої навколишньому природному середовищу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30.03.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева