Справа № 143/503/20
19.03.2021 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Бойка А. В.,
з участю секретаря Москаленко С. П.,
представника позивача адвоката Довбні А. С.,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Мрія-Агро» про зміну формулювання причини звільнення з роботи та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -
15.05.2020 ОСОБА_1 звернулась до Погребищенського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ТОВ «Мрія-Агро» про зміну формулювання причини звільнення з роботи та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до наказу №12 від 10.04.2018 його було прийнято на роботу водієм автотранспортних засобів в ТОВ «Мрія-Агро» та вручено автомобіль «КАМАЗ», грузонавантаженість якого 13 тон, повна маса 15,3 тони.
Однак наказом №36 від 11.08.2018 його було звільнено з роботи у ТОВ «Мрія-Агро» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул, з чим він категорично не погоджується, оскільки ним направлялася заява про звільнення з роботи. Крім того 08.08.2018, 09.08.2018, 10.08.2018 та 14.08.2018 він проходив медичний огляд з метою підписання контракту про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України, а тому був відсутній на роботі з поважних причин.
Також вказує, що у день звільнення йому не була вручена трудова книжна. На його неодноразові усні вимоги видати трудову книжку йому було відмовлено та вручено трудову книжку лише 15.04.2020 після чергового його звернення 26.03.2020 до керівництва ТОВ «Мрія-Агро» через Укрпошту.
З огляду на зазначене позивач просить змінити формулювання причин звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України, зазначивши причиною звільнення п.6 ст.36 КЗпП України, вважати день звільнення днем вручення трудової книжки, тобто 15.04.2020 та зобов`язати ТОВ «Мрія-Агро» виплатити йому середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Ухвалою суду від 20.05.2020 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
25.06.2020 від відповідача ТОВ «Мрія-Агро» надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що затримка у видачі позивачу трудової книжки та ознайомлення з наказом про його звільнення відбулося не з вини відповідача, а внаслідок дій та бездіяльності позивача.
Дійсно 10.04.2018 позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у ТОВ «Мрія-Агро» на посаду водія та протягом певного часу належно виконував свої трудові обов`язки на ввіреному йому автомобілі.
Однак 20.07.2020 позивач, отримавши ключі від іншого автомобіля, на керування яким він мав належну кваліфікацію, до виконання своїх трудових обов`язків не приступив та повідомивши адміністрації підприємства про намір звільнитися та вступити на службу до ЗСУ покинув територію підприємства. При цьому заяву про звільнення позивач у цей день не подав. З цього дня позивач ОСОБА_1 жодного разу на роботу не вийшов, про причини свого невиходу не повідомив.
25.07.2018 ТОВ «Мрія-Агро» отримало заяву ОСОБА_1 про звільнення, яку позивач направив роботодавцю через ДП «Укрпошта». Із змісту вказаної заяви вбачалося, що працівник просить про звільнення за згодою сторін. Однак жодної домовленості між сторонами щодо звільнення за згодою сторін не було, а тому ОСОБА_1 звільнений із цих підстав не був.
Натомість, у зв`язку з невиходом ОСОБА_1 на роботу в період з 20.07.2018 по 10.08.2018, роботодавцем здійснювався відповідний облік не прибуття позивача за місцем роботи та 11.08.2018 його було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.
11.08.2018 роботодавець направив на адресу ОСОБА_1 усі документи про його відсутність на робочому місці, однак позивач жодних пояснень з цього приводу не надав, із уточненням щодо причин звільнення не звертався та по трудову книжку не приходив.
Ухвалою суду від 30.09.2020 підготовче судове засідання закрито, справа призначена до розгляду по суті.
Позивач та його представник адвокат Довбня А. С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили змінити дату та причини звільнення ОСОБА_1 та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою видачі йому трудової книжки.
В судовому засіданні представник відповідача адвокат Шаламова О. В. проти задоволення позовних вимог заперечила, вважаючи, що звільнення позивача відбулося на законних підставах та оформлене належним чином відповідно до вимог чинного законодавства.
З`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до наказу №12 від 10.04.2018 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ «Мрія-Агро» водієм автотранспортних засобів із підсумковим обліком робочого часу, на період сільськогосподарських робіт, з 11.04.2018 (а. с. 80).
Як вбачається із доповідних записок бухгалтера ТОВ «Мрія-Агро» Швець Н. В. від 28.07.2018, 10.08.2018 та 21.07.2018, водій автотранспортних засобів ОСОБА_1 27.07.2018, 09.08.2018 та 20.07.2018 на роботу не вийшов, про свою відсутність не попередив, на телефонні дзвінки не відповідає, внаслідок чого автомобіль не було залучено до робіт (а. с. 58-60).
Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за липень 2018 року та серпень 2018 року, ОСОБА_1 з 20.07.2018 по 10.08.2018 на роботу у ТОВ «Мрія-Агро» не вийшов (а. с. 82-84).
Як вбачається із запису у трудовій книжці 11.08.2018 ОСОБА_1 на підставі наказу №36 від 11.08.2018 звільнений з роботи відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогул (а. с. 15) та цього ж дня 11.08.2018, ОСОБА_1 поштовим відправлення були надіслані акти про залишення ним місця роботи, що підтверджується квитанцією №375/4 та описом вкладення у лист на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 55-56).
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно зі ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд вважає безпідставними доводи позивача, що вручення йому автомобіля «ДАФ» замість автомобіля «КАМАЗ» є переведенням на іншу роботу або зміною істотних умов праці.
Так, згідно зі ч.2 ст.32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.
У розумінні ч.3 ст. 32 КЗпП України зміною істотних умов праці є зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших.
Однак жодних із зазначених змін у роботі позивача не було, а на керування автомобілем «ДАФ» він мав відповідну кваліфікацію, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 , відповідно до якого ОСОБА_1 пройшов підготовку за програмою водій ТЗ категорії «СЕ» (а. с. 10).
Як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_1 вказує також на те, що 20.07.2018 ним на адресу ТОВ «Мрія-Агро» була надіслана заява про звільнення. Факт надсилання заяви не заперечувався і представником відповідача, при цьому відповідачем стверджувалося, що позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення за угодою сторін, яку він отримав лише 25.07.2018.
Відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики від 04.04.2014 р. № 60/06/186-14 звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.
Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 частини першої ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).
Відповідно до ч.1 ст. 38 КУпАП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Пунктом 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
За змістом ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Вищезазначені вимоги закону свідчать, що при не вихід працівника на роботу без поважних причин протягом двох тижнів з дня подання заяви про звільнення за власним бажанням, дає законне право роботодавцю звільнити такого працівника за прогул без поважних причин.
Оскільки копії заяви ОСОБА_1 про звільнення суду сторонами надано не було, зважаючи, що роботодавцем стверджується, що згоди щодо припинення трудового договору ОСОБА_1 не надавалося, то зазначена заява про звільнення розцінюється судом як заява про звільнення за власним бажанням.
При цьому судом враховується, що заяву про звільнення позивач надіслав 20.07.2018, а отримана вона відповідачем лише 25.07.2018. З моменту надсилання заяви і до моменту її отримання відповідачем, позивач на роботу не з`являвся, про причини невиходу роботодавця не повідомив, а тому відсутність на робочому місці протягом п`яти днів до дня отримання заяви про звільнення відповідачем, вже є прогулом.
Посилання ж позивача на відсутність на робочому місці з поважних причини у зв`язку з проходженням медичного огляду для підписання контракту з Збройними Силами України суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до картки обстеження та медичного огляду (а. с. 11-14) ОСОБА_1 проходив медичний огляд лише 08.08.2018, 09.08.2018, 10.08.2018 та 14.08.2018. Доказів ж поважності причин невиходу на роботу у період з 20.07.2018 по 07.08.2018 суду надано не було.
Що стосується вимоги про виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то суд також відмовляє у цій вимозі, оскільки в судовому засіданні встановлено, що затримка у видачі трудової книжки відбулася не з вини відповідача, що позивач не виявляв ініціативи в отриманні трудової книжки та не довів факт вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки.
Так, статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.
Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду своєю постановою у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 року роз`яснив, що вимушеним прогулом визначається період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.
Натомість, позивач ні направивши 20.07.2018 заяву про звільнення, ні отримавши від відповідача акти про не вихід на роботу, які були надіслані ОСОБА_1 роботодавцем у день звільнення 11.08.2018, жодних дій спрямованих на встановлення підстав звільнення та отримання трудової книжки не вчиняв. З заявою про видачу трудової книжки позивач звернувся до ТОВ «Мрія-Агро» лише 26.03.2020, отримавши яку ТОВ «Мрія-Агро» поштовим відправленням відразу ж надіслало трудову книжку ОСОБА_1 .
Не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Крім того, відсутність трудової книжки не завадила позивачу підписати контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу від 22.08.2018 (а. с. 24-25). Відповідно до п.2 вказаного контракту Міністерство оборони України зобов`язується відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби громадянином України ОСОБА_1 , зокрема, шляхом виплати грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій.
Як вбачається з довідки Військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України №702 від 29.04.2020 позивач ОСОБА_1 з 22.08.2018 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 (а. с. 30).
Таким чином вступ на службу в Збройні Сили України на контрактній основі є фактично зміною роботи ОСОБА_1 , а тому вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки не було.
Дана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верхового Суду викладеною у постанові від 09.03.2021 у справі № 600/121/19.
Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, а тому позов задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Мрія-Агро» про зміну формулювання причини звільнення з роботи та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 29.03.2021.
Суддя