Дата документу 18.03.2021
Справа № 334/2135/16-ц
Провадження № 2/334/45/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

за участю секретаря Панасюри Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Карташова Т.М. про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування своїх вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_4 , після смерті батька, позивачка звернулася до нотаріальної контори, де їй стало відомо про наявність заповіту, яким батько все своє майно заповідав її брату, ОСОБА_2 , за заявою якого була відкрита спадкова справа, номер у спадковому реєстрі 58476759, справа № 3/16.

Протягом останніх чотирьох років батькові було діагностовано онкологічну хворобу та в лютому 2011 року він переніс оперативне втручання. З грудня 2014 року його стан здоров`я значно погіршився, та він почав почувати себе дуже погано. З літа 2015 року він майже не підіймався, а за два тижні до смерті перестав розмовляти, приймати їжу та майже весь час перебував у запаморочному стані. Тобто, на момент складання заповіту, а саме - 01.10.2015 року, зважаючи на вкрай важкий стан здоров`я, ОСОБА_2 ймовірно не усвідомлював значення своїх дій. Крім того, заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тобто є нікчемним. Оскільки є вірогідність того, що викладене у заповіті не відповідало внутрішній волі покійного, позивачка вважає заповіт, складений на користь відповідача ОСОБА_2 , посвідчений 01 жовтня 2105 року, недійсним. Позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати недійсним, заповіт ОСОБА_4 від01.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Карташовою Т.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 5645.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги позивачки не визнав та надав суду письмові заперечення на позов, в якому вказав, що твердження позивача про те, що спадкодавець ймовірно не усвідомлював значення своїх дій і що існує лише вірогідність невідповідності змісту заповіту внутрішній волі спадкодавця, є лише припущеннями ОСОБА_1 , хоча, згідно з ч.4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стверджуючи про не усвідомлення спадкодавцем значення своїх дій, позивач, по суті, порушує презумпцію психічного здоров`я особи, оскільки згідно із ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, що немає психічного розладу - доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах і в порядку, передбачених цим Законом чи іншими Законами України. Але, жодних доказів неналежного психічного чи інтелектуального стану ОСОБА_4 на час складання заповіту позивачем не надано.

09.02.2017 року у зазначеній справі була призначена судово-медична експертиза, виконання якої доручено експертам КУ «Запорізьке обласне СМЕ`ЗОР.

07.06.2017 року складений Висновок експерта №96/к (експертиза за матеріалами справи).

13.08.2018 року позивачка подала уточнену позовну заяву, в якій змінила підстави позову, та зазначила, що оскільки заповіт не підписаний особисто батьком, а він був дієздатною людиною, письменною, не мав певних фізичних вад, які б перешкоджали йому читати чи писати самостійно, тому вона вважає, що підписаний батьком заповіт не відповідає дійсному волевиявленню батька, а заповіт складений під впливом відповідача, у зв`язку з чим його необхідно визнати недійсним.

В подальшому відповідач надав суду письмовий відзив на уточнені позовні вимоги позивачки, в якому вказав, що в уточненій позовній заяві позивачка змінила підстави позову, що є неприпустимим на стадії судового розгляду. Відповідно до Перехідних положень нового Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності новою редакцією кодексу, розглядаються вже за новими правилами. Зазначена норма не містить кваліфікації, що розгляд за новими правилами починається спочатку, тому можна зробити висновок, що суд повинен продовжити розгляд зі стадії/процесуальної дії, на якій розгляд закінчився до прийняття нового кодексу. Тобто прийняття позовної заяви (уточненої) суперечить чинному законодавству, оскільки право зміни предмета та підстав позову можливе лише до закінчення підготовчого засідання.

Також, неправдивими відповідач вважає пояснення ОСОБА_1 про те, що лише під час слухання справи їй стало відомо, що батько не підписував заповіт, хоча був повністю дієздатною людиною, письменною, не мав певних фізичних вад, які б перешкоджали йому читати і писати самостійно. Тому, вона вважає, що складений на його користь заповіт не відповідає дійсному волевиявленню батька, та заповіт складений під його впливом.

Натомість, заповіт від 01.10.2015 року складений і посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Карташовою Т.М. У зв`язку з похилим віком та хворобою ОСОБА_4 заповіт складений після попереднього виїзду до нього нотаріуса та бесіди безпосередньо із ним. Через слабкий стан здоров`я, зумовлений важкою і тривалою хворобою та похилий вік батька - заповіт за його проханням був зачитаний вголос свідками та підписаний цими особами і свідком ОСОБА_5 . Висновком судово-медичної експертизи від 07.06.017 року, встановлено, що ОСОБА_4 мав захворювання (злоякісне новоутворення) товстого кишковика, метастичне ураження печінки та легенів, однак медичних даних про фізичний (соматичний) стан ОСОБА_4 на момент складання заповіту в розпорядження судово-медичної експертної комісії не надано. При цьому позивачка в основу позовних вимог поклала власні домисли та припущення, які абсолютно не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки з батьком ОСОБА_1 стосунків не підтримувала, його життям та станом здоров`я не цікавилася.

При цьому, відповідач зазначає, що якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою відповідно до п.1.8 глави третьої Розділу 1 Порядкупосвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 295/5 від 22 лютого 2012 року. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менш, ніж при двох свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (п. 1.11 глави третьої Розділу II Порядку). Відповідач вважаю, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, прочитаний заповідачу двома свідками (цей факт підтверджено і самими свідками, які були допитані під час слухання справи), підписаний свідком у присутності нотаріуса, заповідача і свідків, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті, нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема, послідовність всіх необхідних у даному процесі дій, і позивачем не доведено таких порушень даного процесу, які б мали наслідком недійсність заповіту. Тому просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

03.06.2016 року ОСОБА_3 подала заяву, в якій заперечувала проти вимог ОСОБА_1

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10. 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно п.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивачка та її представник, адвокат Будовська Н.В. свої уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовольнити.

Відповідач та його представник, адвокат Мазур О.С. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі на підставі доводів, викладених у відзиві на позов, просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, допитавши свідків, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що батьками позивачки ОСОБА_6 є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданого 20.02.1968 року Ленінським районним відділом ЗАГС м. Запоріжжя, Серія НОМЕР_1 (а.с.7).

17.12.1988 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище « ОСОБА_8 » на шлюбне прізвище « ОСОБА_9 » (а.с.8)

ОСОБА_2 є рідним братом позивачки, його батьками також є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданого 20.10.1978 року Ленінським районним відділом ЗАГС м. Запоріжжя, Серія НОМЕР_2 (а.с.47).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін, ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_3 від 29.03.2016 року (а.с.6).

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцем після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Приватним нотаріусом ЗМНО Остренко А.В. була заведена Спадкова справа № 3/2016 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20.01.2016 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Остренко А.В. із заявою про прийняття спадщини після померлого батька.(а.с. 35)

20.11.2016 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Остренко А.В. із заявою, що житловий будинок та вклади в ПАТ «Приватбанк» є особистою власністю померлого чоловіка ОСОБА_4 та на одержання свідоцтва про право власності на частку в загальному майні подружжя вона не претендує. Також подала заяву приватному нотаріусу Остренко А.В., що їй відомо про складання заповіту від імені чоловіка ОСОБА_4 та посвідченого ОСОБА_10 не на її користь. Їй відомо, що вона має право на обов`язкову частку, однак від отримання обов`язкової частки у спадщині вона відмовляється. (а.с. 36-37)

29.03.2016 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Остренко А.В. із заявою про прийняття спадщини після померлого батька.(а.с. 52)

Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно. Зокрема на підставі договору купівлі продажу № 1543 від 09.10.1993 року ОСОБА_4 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 0,27 га на підставі Державного акту на право приватної власності за землю реєстраційний №2711 від 05.07.2009р. (а.с.86-87).

01.10.2015 року приватним нотаріусом Карташовою Т.М. було посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 5645,5646, яким ОСОБА_4 , все своє майно заповідав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку із похилим віком та хворобою заповідача, та на особисте прохання заповідача в його присутності та присутності нотаріуса заповіт підписано ОСОБА_11 . Заповіт було складено та прочитано в голос в присутності двох свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . (а.с.88).

Тривалий час заповідач ОСОБА_4 страждав на онкологічне захворювання , згідно Листа КУ «ЗОКОД» ЗОР № 01-08/792 від 11.07.2016р., проходив лікування у КУ «ЗМБКЛ №9», однак на обліку в КУ «ЗОКОнкодиспансер» ЗОР не перебував (а.с.63,65).

Згідно наданих КУ «ЗМБКЛ №9» медичних документів щодо стаціонарного лікування в КУ «ЗМБКЛ № 9» ОСОБА_2 , 1943 року народження, він перебував на стаціонарному лікуванні в гастроентерологічному відділенні з 18.02.2011 по 04.03.2011 та в гастрохірургічному відділенні на стаціонарному лікуванні з 12.05.2014 по 21.05.2014 р. з діагнозом Синхронний рак товстої кишки Е4 N1 M1 St. IV. ОТКН в стадії декомпенсації. Mts in hepar - медична карта стаціонарного хворого № 1521 ург (а.с. 122-128).

Згідно висновку експерта № 96/к на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.02.2017р., у пацієнта (ОСОБА_4 ) були виявлені наступні групи патологічних процесів:

1.1.Захворювання (злоякісне новоутворення) товстого кишковика Т41УхМ1 бі IV. стан після оперативного втручання - субтотальна резекція товстого кишковика. Продовження хвороби. Метастатичне ураження печінки та легені.

1.2.Супутній діагноз: Ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, серцева недостатність ПА, функціональний клас III. Гіпертонічна хвороба II ст. «Церебральний атеросклероз».

На момент, що відображає медичне спостереження, у пацієнта ОСОБА_4 не було патологічних процесів, які б перешкоджали самостійно виконувати певні дії: читати надрукований текст, підписувати документи, зокрема, заповіт. На момент виписки з останнього медично зафіксованого стаціонарного лікування, загальний стан пацієнта оцінено як задовільний, функція зовнішнього дихання та гемодинаміка стабільні. Медичних даних про фізичний (соматичний) стан ОСОБА_4 на момент складання заповіту в розпорядження судово-медичної експертної комісії не надано.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.1247,1248 ЦК України.

Відповідно до ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з ч.2 ст.1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст.1253 цього Кодексу).

Статтею 1253 ЦК України визначено, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

У відповідності до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним, а саме, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

За вимогами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 753/15204/14, Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі № 6-9цс12, від 28.09.2016 року у справі № 6-1531цс16 та у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 359/3849/14-ц.

Також слід зазначити, що нотаріусу статтею 44 Закону України «Про нотаріат» надано право та встановлений обов`язок щодо визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи.

Судом була допитана приватний нотаріусом Карташовою Т.М., яка пояснила, що приїжджала в той день двічі до ОСОБА_4 , попередній виїзд був необхідний для проведення бесіди з ОСОБА_4 , для перевірки дієздатності заповідача і з`ясування його дійсної волі на складання заповіту, проводили бесіду на одинці, ОСОБА_4 повідомив, що бажає залишити все майно синові. Оскільки ОСОБА_4 був слабким фізично через хворобу, лежачи він не міг підписати, ручка не писала під нахилом, а треба було написати ціле речення кілька разів, та йому важко було тримати ручку, тому вирішено було посвідчити заповіт при свідках з підписантом, як то передбачає у таких випадках спеціальна процедура, визначена законом. Тому були покликані свідки, вона взяла їх паспорта та поїхала в нотаріальну контору підготувати заповіт. Другий раз вона приїхала вже з надрукованим заповітом, де було зазначено, у зв`язку з хворобою та похилим віком, свідки зачитали, підписант підписав, свідки підписали, тобто було виконано всі вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій, за дорученням заповідача у його присутності та в присутності нотаріуса заповіт підписала ОСОБА_11 , яка була визначена заповідачем. Під час посвідчення оскаржуваного заповіту було дотримано вимоги ст.ст. 1248, 1253 ЦК України і волевиявлення ОСОБА_4 на укладення заповіту на користь ОСОБА_2 було вільним і відповідало внутрішній волі заповідача.

Висновком судово-медичної експертизи, встановлено, що померлий мав патологічні процеси в організмі, а саме захворювання (злоякісне новоутворення) товстого кішківника, метастатичне ураження печінки та легенів та супутні хвороби серця. Отже, пояснення нотаріуса щодо хворобливого стану померлого підтверджені висновком експертизи і нічим не спростовані.

Крім того, експерт зазначив, що неможливо встановити на час складання заповіту чи міг ОСОБА_4 самостійно тримати ручку в руках та підписувати документи.

Свідок ОСОБА_14 , допитана в судовому засіданні 23.11.2020, пояснила, що її запрошувала ОСОБА_3 прийти до них з паспортом та бути свідком, однак у неї був відсутній паспорт, тому пізніше вона прийшла до ОСОБА_8 . Його дружина ОСОБА_3 повідомила, що ОСОБА_4 вже було дуже погано, він дуже вихворівся, вона в кімнату до нього не заходила, там були інші сусіди, та нотаріус, якого зі слів ОСОБА_3 привіз син.

Третя особа ОСОБА_3 , допитана у якості свідка в судовому засіданні 23.11.2020, пояснила, що саме вона збирала свідків для підписання заповіту, були присутні сусіди ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , та тітка ОСОБА_15 , однак чоловік не хотів підписувати заповіт на ОСОБА_16 , коли зачитали заповіт. Також повідомила, що вона сама добровільно відмовилася від обов`язкової частини на спадщину. Через декілька неділь про заповіт дізналася донька, та після цього пішло у них в сім`ї все не так. Також свідок зазначила, що на даний час у неї неприязні відносини з відповідачем, вона дуже ображена на сина за його поведінку, з ним не спілкується більше 2 років, та наразі вона спілкується лише з позивачкою.

Суд критично ставиться до показів даного свідка, оскільки на даний час у неї склалися неприязні відносини з відповідачем, тому вона зацікавлена дати покази на користь позивачки. Суд звертає увагу, що 03.06.2016 року ОСОБА_3 подавала заяву, в якій заперечувала проти вимог позивачки ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_3 подавала заяву приватному нотаріусу Остренко А.В., що їй відомо про складання заповіту від імені чоловіка ОСОБА_4 та посвідченого ОСОБА_10 не на її користь, та їй відомо, що вона має право на обов`язкову частку, однак від отримання обов`язкової частки у спадщині вона відмовляється.

Отже, недійсним заповіт може бути визнаний за позовом заінтересованої особи виключно у випадку, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Позивачка та її представник не довели суду належними і допустимими доказами, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 залишити своє майно сину ОСОБА_2 , не було вільним та не відповідало його волі.

Жодної з передбачених ст.1257 ЦК України обставин в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Доводи представника позивача про те, що оспорюваний заповіт був складений з порушенням порядку його посвідчення та складання, суд вважає безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу, що підстави позову, викладені у позовній заяві в частині порушення порядку посвідчення заповіту не відносяться до предмету спору у справі, оскільки у разі наявності відповідних порушень такий заповіт є недійсним в силу закону (є нікчемним).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону».

Відповідно до пункту 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено шляхом надання належних та допустимих доказів тих обставин, що під час складання оскаржуваного заповіту волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі, тобто на момент складання заповіту заповідач ОСОБА_4 виходив із власного волевиявлення, та не встановлено ніяких перешкод для вчинення заповіту, тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним відсутні.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Карташова Т.М. про визнання заповіту недійсним - необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Карташова Т.М. про визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний тест рішення суду буде складено 29.03.2021.

Суддя: Баруліна Т. Є.