КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «РВС Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року (суддя Арапіна Н.Є.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «РВС Банк», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в місті Києві про захист прав споживача, визнання договору про надання споживчого кредиту частково недійсним, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

у вересні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0039118 від 3 вересня 2019 року у частині незаконно нарахованих сум, встановлених як плата за обслуговування кредитної заборгованості за вказаним договором, та просила покласти на АТ «РВС Банк» обов`язок здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за обслуговування кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором, у рахунок погашення суми заборгованості за договором.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 3 вересня 2019 року між нею та відповідачем укладений кредитний договір №0039118, за умовами якого вона отримала кредитні кошти в розмірі 30 769грн 23коп., включаючи витрати на страховий платіж, та зобов`язалася їх повернути протягом 24 місяці.

Позивач стверджувала, що свої обов`язки за кредитним договором вона виконує відповідно до графіку погашення заборгованості і сплачує кошти за кредитом. Однак, за кредитним договором згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті, включається комісія (плата за розрахунково-касове обслуговування), нарахування якої вона вважає незаконним, так як це порушує її права як споживача, та підлягає визнанню нікчемними.

Позивач стверджувала, що у порушення вимог ст. 11, 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» АТ «РВС Банк» письмово не повідомило їй всю необхідну інформацію щодо умов договору про надання кредиту №0039118 від 3 вересня 2019 року. Відповідач скористався тим, що їй об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні

кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року позов задоволено частково. Визнано договір про надання споживчого кредиту №0039118, укладений 3 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «РВС Банк», в частині нарахування комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, недійсним. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з АТ «РВС Банк» на користь держави 840грн 80коп. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі АТ «РВС Банк» просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач зазначає, що підписавши заяву-договір, ОСОБА_1 акцептувала публічну пропозицію банку щодо укладення договору (оферту) та уклала таким чином з AT «РВС Банк» договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, зміст якого викладений у заяві-договорі, публічній пропозиції AT «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та тарифах банку, що розміщені на сайті банку. Як вбачається з п. 1.10. публічної пропозиції, ця публічна пропозиція, тарифи банку, а також оформлена клієнтом заява-договір з відповідними додатками до них є єдиним документом - договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Відповідач стверджує, що паспорт споживчого кредитування, що долучений до матеріалів справи, містить відомості, що надаються кредитодавцем споживачу до укладення договору. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила про отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту, надану, виходячи з обраних умов кредитування, та отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснення наведеної ситуації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для неї, в тому числі в разі невиконання нею зобов`язань за договором.

Відповідач зазначає, що відповідно до умов ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», паспорт споживчого кредитування підтверджує надання позивачу працівниками банку інформації про умови кредитування до укладення договору та, крім того, відповідно до ч. 10 даної статті - надання таких пояснень, роз`яснень, інформації в належному та зрозумілому вигляді.

Відповідач стверджує, що посилання позивача на порушення банком вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки станом на дату укладення договору вказана норма права була виключена.

Крім того, відповідач вважає безпідставними посилання позивача на положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. затверджених Постановою Правління НБУ України № 168 від 10.05.2007 року, адже вказана постанова втратила чинність 10 червня 2017 року на підставі Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених Постановою Правління НБУ № 49 від 8 червня 2017 року.

Відповідач звертає увагу суду, що доказів на підтвердження використання банком нечесної підприємницької практики чи наявності інших, передбачених чинним законодавством України підстав недійсності договору, позивачем не надано.

Крім того, хоча відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від такого договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, позивач не скористалася своїм правом, від укладення договору не відмовилася.

У поясненнях, направлених до Київського апеляційного суду 4 жовтня 2021 року, Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позивач, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.211-212, 218-220), двічі у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила.

Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.216), у судове засідання 21 грудня 2021 року не з`явився, причини неявки не повідомив.

Виходячи з положень ст. 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність вказаних учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Лесь Ю.І., яка підтримала доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 3 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «РВС Банк» укладено договір №0039118 про приєднання до публічної пропозиції банку на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, шляхом заповнення позивачем заяви про надання споживчого кредиту, в якій вона просила надати споживчий кредит у розмірі 30 769,23грн на строк 24 місяці зі сплатою 18% річних за користування кредитом.

Також у заяві зазначено, що разова комісія при видачі кредиту становить 2,5% від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту - 3% від суми наданого кредиту.

У додатку № 1 до заяви-договору № 0039118 від 3 вересня 2019 року визначенні аналогічні умови надання кредиту та графік погашення кредитної заборгованості, згідно якого щомісячний платіж становить 2 459,21грн, з яких 923грн 08коп. становить плата за розрахунково-касове обслуговування.

Додаток № 1 до заяви-договору № 0039118 від 3 вересня 2019 року підписано сторонами договору.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання недійсними умов договору про оплату банку за розрахунково-касове обслуговування не відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання банку здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за розрахунково-касове обслуговування, у рахунок погашення суми заборгованості за кредитним договором, позивачем не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б

однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначає Закону України «Про споживче кредитування».

У статті 1 зазначеного Закону наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема:

договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;

загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту;

споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту;5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності);7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит встановлена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 (далі - Правила).

Згідно з пунктом 5 Правил банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Отже, з огляду на вказані положення законодавства України банк має право встановлювати комісії та інші платежі за додаткові, супутні послуги кредитодавця (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно), що включаються до загальних витрат за споживчим кредитом.

Разом із тим, до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За положеннями частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно додатку № 1 до заяви-договору № 0039118 від 3 вересня 2019 року супутні витрати позичальника полягають у щомісячній сплаті комісії за розрахунково-касове обслуговування заборгованості у розмірі 3% та комісії з надання кредиту - 769,23грн.

Також у додатку № 1 до заяви-договору викладений графік внесення платежів, який передбачає щомісячну плату за розрахунково-касове обслуговування у сумі 923,08грн.

Разом з цим, ні у заяві про надання споживчого кредиту, ні у додатку № 1 до заяви-договору № 0039118 від 3 вересня 2019 року, ні у паспорті споживчого кредиту не зазначено, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, а розмір такої комісійної винагороди у порівняні з щомісячною платою на погашення кредиту та процентів вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови кредитного договору про оплату комісії за розрахунково-касове обслуговування є несправедливими.

При цьому, згідно графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (22 453,92грн) більш ніж втричі перевищує загальний розмір процентів за користування кредитом (6 211,40грн) та наближений до розміру кредиту, отриманого ОСОБА_1 на споживчі цілі (30 769,23грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

Відповідач не був позбавлений можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються Банком за таку плату.

Разом із тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг із розрахунково-касового обслуговування, за які встановлена вказана комісія.

Не зазначений цей перелік послуг і у апеляційній скарзі.

При цьому відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, тому встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння коштами споживача як слабкої сторони, яка має право на особливий правовий захист у відповідних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги, що позивач посилається на норми матеріального права, які на час укладення спірного договору втратили свою чинність, а підписавши договір та паспорт споживчого кредиту, позивач була повністю обізнана про сукупну вартість кредиту та розмір платежів, які необхідно буде сплатити за отриманий кредит, однак не відмовилася від укладення кредитної угоди, правового значення для вирішення даного спору не мають, так як судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, які були чинними на момент укладення спірного договору та регулювали правовідносини сторін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права в частині задоволених позовних вимог, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «РВС Банк» залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк