Справа № 180/146/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 р. м.Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої - судді Хомченко С.І.

за участю секретаря - Меньшикової А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Марганець Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення надміру виплачених державних коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської радизвернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить суд стягнути з відповідачів повернути надміру виплачену щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 19170,00 грн. Позов обгрунтовують тим, що за заявами відповідачів їм було призначено щомісячну адресну допомогу, як переміщеним особам. У січні 2018 року відповідачка ОСОБА_2 повідомила позивача про те, що помер її батько, який був зареєстрований у Дніпропетровській області і вона є спадкоємицею після його смерті. Відповідачам було роз`яснено, що ОСОБА_2 фактично є власником майна з дня відкриття спадщини з 17.12.2017 року, а тому вона та члени її родини з 01 02.2018 року не мають право на щомісячну адресну допомогу через наявність житла на підконтрольній частині України. 01.02.2018 року відповідачі звернулися до управління праці з заявами про продовження виплати щомісячної адресної допомоги внутрішнього переміщення та під розписку отримали повідомлення, що вони повинні будуть повернути надміру отримані кошти у випадку отримання у спадщину житлового приміщення починаючи з 01.02.2018 року. Через відсутність інформації про наявність майна управління не мало законних підстав відмовити відповідачам у призначені адресної допомоги у термін з 01.02.2018 р. по 31.07.2018 р., з 01.08.2018 р. по 31.01.2019 р. Відповідачка ОСОБА_2 28.09.20148 року подала заяву про припинення виплат у зв`язку з отриманням спадщини частини квартири в м.Павлограді Дніпропетровської області. Просять суд стягнути солідарно з відповідачі надміру виплачені державні кошти за період з 01.02.2018 р. по 30.09.2018 р. в розмірі 19170,00грн. та судовий збір по справі.

Відповідачі повідомлені про час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, дійшов до таких висновків.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи приходить до такого.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх донька ОСОБА_4 з 19.01.2015 року перебувають на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради, як переміщені особи з тимчасово окупованої території України, що також підтверджується копіями довідок № 716 від 05.09.2017 р. (а.с.13) та № 715 від 17.03.2017 р.(а.с.14).

Відповідачі по справі звернулися до УПтСЗН із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги як особам, які переміщені з тимчасово окупованої території України для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Вказане підтверджено копіями заяв (а.16-17).

Рішенням УПтСЗН відповідачам було призначено допомогу як переміщеним особам, що підтверджується копією рішення (а.с.18-19).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.09.2018 року ОСОБА_2 є власником 7/12 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданий першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області (а.с.20-22).

28.09.2018 року відповідачка ОСОБА_2 надала позивачу заяву про припинення щомісячної адресної допомоги у зв`язку з отримання спадщини (а.с.20).

Відповідачі отримували вказану допомогу до 30.09.2018 року. Розмір отриманої допомоги становить 19170,00, вказане підтверджено копією довідки № 197 (а.с.6). Викладене свідчить про те, що відповідачі безпідставно отримувала адресну допомогу.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. А тому, незважаючи на те, що ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Власником спадкового майна вона є з 17.12.2017 року.

22.11.2018 року відповідачу ОСОБА_2 надіслано рекомендованим листом через Укрпошту повідомлення про необхідність у місячний строк сплатити заборгованості у розмірі 19170,00 грн., який відповідачка відмовилась отримати (а.с.28).

Статтею 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлено, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 року (далі - Порядок), визначено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Відповідно до п. 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто із членів сім`ї (крім сімей, до складу яких входять військовослужбовці з числа внутрішньо переміщених осіб, які захищають незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції) має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану.

Відповідно до п. 11 Порядку, суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Оскільки відповідачем вимога УПСЗН про повернення коштів залишена без виконання, добровільно кошти у повному розмірі повернуті не були, вони підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Викладене приводить суд до висновку про те, що позов в частині зобов`язання повернення отриманих коштів підлягає задоволенню.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263-265, 274, 279, 280-284 ЦЦПК України, суд-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради надміру виплачені державні кошти за період з 01.02.2018 р. по 30.09.2018 р. в розмірі 19170 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі по 1051,00 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Марганецький міський суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: С. І. Хомченко