КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3152/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 березня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мостової Г.І., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Клименка Артема Ростиславовича, на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення доходу від використання майна, що є у спільній частковій власності об`єднаною зі справою №757/8763/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення доходу від використання майна, що є у спільній частковій власності об`єднаною зі справою №757/8763/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Так, 14 серпня 2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано заяву про скасування заходів забезпечення позову, яку мотивує тим, що відповідно до гарантії виконання №20344 АТ «КБ «Глобус» від 13 серпня 2020 року, Банк-Гарант зобов`язався сплатити на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 860651,12 гривень у випадку задоволення позову у цивільній справі №757/47426/18-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення доходу від використання майна, що є у спільній частковій власності об`єднаною зі справою №757/8763/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Строк дії цієї гарантії до 12 серпня 2023 року.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 про скасування заходу забезпечення позову задоволено в повному обсязі.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалами Печерського районного суду від 4 травня 2020 року по цивільній справі 757/8763/20-ц позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат та по цивільній справі 757/47426/18-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення доходу від використання майна, що є у спільній частковій власності та постановою Київського апеляційного суду від 03.09.2020 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, постановлену з порушенням норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволені заяви ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що висновок суду першої інстанції зроблений без дослідження всіх обставин справи, а саме те, що «Гарантія» видана з порушенням цілого ряду норм матеріального права, що регулюють правила проведення документарних операцій фінансовими установами.

Крім того, не було з`ясована та обставина, чи є ОСОБА_5 особою, уповноваженою на підписання гарантії від імені АТ «КБ «Глобус», а також питання платоспроможності та надійності самого банку,

Зазначає, що питання розгляду «Гаратії» вже пропонувалося відповідачем, як альтернативний захід забезпечення позову але при цьому було залишено в силі захід забезпечення позову.

Вказує, що відповідач розуміючи можливість настання негативних наслідків для себе в процесі примусового виконання судових рішень, ймовірності намагатиметься вивести належне йому майно з під загрози примусової реалізації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив, з того, що відповідач надав до суду гарантію виконання №20344 АТ «КБ «Глобус» від 13 серпня 2020 року, відповідно до умов якої, АТ «КБ «Глобус» зобов`язався сплатити на користь позивача грошову суму в розмірі 860 651,12 грн., у випадку задоволення позову.

Натомість, з такою процесуальною позицією суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, бо вона зроблена без урахування дійсних обставин справи.

Згідно зі ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. У відповідності до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно.

Відповідно до ст. 149 ч. 2 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Зі змісту п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Так, колегією суддів з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Печерського районного суду від 4 травня 2020 року в порядку забезпечення позову було накладено арешт на 1/2 частину земельної ділянки, 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та 17/100 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , шляхом заборони відчуження вказаної частини об`єкту нерухомого майна, що належать відповідачу ОСОБА_2 .

Також з матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 3 вересня 2020 року скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 4 травня 2020 року в частині накладення арешту на 1/2 частину земельної ділянки та на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким накладено арешт на 1/16 частину належної відповідачу 1/2 частини земельної ділянки по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :82:149:00l7. В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про забезпечення позову способом накладання арешту на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 - відмовлено. В іншій частині ухвала районного суду залишена без змін.

Так, відповідно до ст. ст.177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЦПК України, у разі вжиття судом заходів забезпечення позову про стягнення грошової суми відповідач (інша особа) може за своєю ініціативою забезпечити позов шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вимог позивача або надання гарантії банку на таку суму.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач надав до суду гарантію виконання №20344 АТ «КБ «Глобус» від 13 серпня 2020 року, відповідно до умов якої, АТ «КБ «Глобус» зобов`язався сплатити на користь позивача грошову суму в розмірі 860651,12 гривень у випадку задоволення позову у цивільній справі №757/47426/18-ц.

Однак колегія суддів, вважає, що при розгляді вказаної заяви, судом першої інстанції не було досліджено обставин, які повинні бути враховані на етапі дослідження заяви про скасування заходів забезпечення позову, а саме: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо скасування забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; не враховано співмірність вимог клопотання про скасування забезпечення позову позовним вимогам та обставинам справи.

Надання відповідачем до суду документа, що підтверджує забезпечення позову відповідно до частини четвертої цієї статті, не є підставою для відмови в забезпеченні позову судом або для скасування вжитих судом заходів забезпечення позову.

Оскільки належне відповідачу нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.

Враховуючи характер позовних вимог, відповідач має об`єктивну можливість розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується необхідність застосування скасування забезпечення позову, не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.

Зокрема, відповідно до п. 8 положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління національного банку України 15.12.2004 № 639 (у редакції постанови Правління національного банку України 25.01.2018 № 5), банк надає гарантію безпосередньо бенефіціару або передає її через авізуючий банк, або через банк- кореспондент та/або банк бенефіціара, або безпосередньо принципалу для подальшого її ередавання бенефіціару.

Також, відповідно до абз. 2 п. 25 положення, оригінал гарантії в паперовому вигляді передається (через принципала або через авізуючий банк, або безпосередньо) бенефіціару, одна копія такої гарантії залишається в банку-гаранті, інша - передається принципалу.

Відповідно до п. 27 положення, гарантія є чинною з дати її видачі, якщо в ній не зазначено інше. Датою видачі гарантії є день надсилання бенефіціару або банку бенефіціара, або авізуючому банку, або банкам-кореспондентам повідомлення з текстом гарантії чи дата, зазначена на поштовій квитанції, що свідчить про надсилання гарантії поштовим зв`язком, або день передавання її бенефіціару чи принципалу для подальшого передавання її бенефіціару.

Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не з`ясував, чи отримав позивач оригінал «Гарантії».

Натомість, колегією суддів, в ході розгляду справи в апеляційні інстанції було встановлено, що суду першої інстанції відповідачем було надано ксерокопію «Гарантії»., а тому визначити автентичність цього документу оригіналу викликає у колегії суддів об`єктивні сумніви та не може вважатися належним та допустимим доказом в розумінні статті 76-81 ЦПК України.

З огляду на вказане, судова колегія вважає, що заява про скасування заходів забезпечення позову подана заявником ОСОБА_2 , виключно задля уникнення виконання рішення суду щодо стягнення коштів у майбутньому у разі прийняття позитивного рішення суду по вищевказані справі.

Одночасно із зазначеним колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При цьому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами є наявний спір щодо нерухомого майна, яке є предметом правочину, стягнення доходу від якого позивач просить у судовому порядку, заявник обґрунтовано навів припущення того, що відчуження відповідачем майна, яке належить останньому на праві власності, ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 за рахунок спірного нерухомого майна, яке є у спільній частковій власності, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, вважає, що скасовуючи та ухвалюючи нову ухвалу, якою відмовляючи у задоволені клопотання про скасування заходів забезпечення позову ОСОБА_2 відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо виконання судового рішення в разі задоволення позову. Скасування таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення процесуального права при постановленні ухвали, на переконання колегії суддів, знайшли своє підтвердженняв суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Клименка Артема Ростиславовича задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року скасувати, та ухвалити нову, якою відмовити у задоволені клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Г.І. Мостова

В.В. Гуль