ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» березня 2021 року

м. Харків

справа № 640/3893/14-ц

провадження № 22ц/818/542/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) «УкрСиббанк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , представниця відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2020 року в складі судді Якуші Н.В.

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 04 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 65 039 швейцарських франків з терміном повернення не пізніше 04 червня 2017 року згідно з графіком погашення кредиту, та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,99 % річних протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту. Погашення нарахованих процентів відбувається з 01 по 25 (включно) число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти. Також, сторони обумовили можливість зміни відсоткової ставки.

Зазначив, що з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 118294 від 04 червня 2007 року, за яким ОСОБА_3 зобов`язалася в солідарному порядку відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

Крім того, між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладено договір іпотеки від 04 червня 2007 року, відповідно до умов якого в іпотеку передано трикімнатну квартиру загальною площею 71,5 кв м, житловою площею 42,9 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить іпотекодавцям на праві власності.

Вказав, що банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі та перерахував позичальнику грошові кошти у розмірі 65 039 швейцарських франків, а ОСОБА_1 не здійснював платежів для погашення суми заборгованості за кредитом та нарахованими процентами з березня 2012 року, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання.

Зазначив, що 24 січня 2014 року позичальнику, поручителю та іпотекодавцям направлені вимоги про погашення заборгованості, однак станом на 24 лютого 2014 року вимоги банку залишені без задоволення.

Вказав, що станом на 24 лютого 2014 року заборгованість відповідачів за кредитом становить 45 251,43 швейцарських франків, з яких 35 012,68 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 8223,94 швейцарських франків - заборгованість за процентами, 1278,33 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 736,48 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно заборгованість за кредитним договором № 0 від 04 червня 2007 року в розмірі 45 251,43 швейцарських франків, з яких 35 012,68 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 8223,94 швейцарських франків - заборгованість за процентами, 1278,33 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 736,48 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами; звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 04 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 42,9 кв м, загальною площею 71,5 кв м з метою задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 у розмірі 45 251,43 швейцарських франків, з яких 35 012,68 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 8223,94 швейцарських франків - заборгованість за процентами, 1278,33 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 736,48 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами; встановити спосіб реалізації майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 3654,00 грн по 730,80 грн з кожного.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог банку - відмовлено, вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 жовтня 2016 року апеляційну скаргу банку - задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічному акціонерному товариству «УкрСиббанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 04 червня 2007 року в загальному розмірі 43 236, 62 швейцарських франків, з яких 35 012,68 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 8223,94 швейцарських франків - заборгованість за процентами; а також стягнуто пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 34 100, 21 грн та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами в розмірі 19 646, 05 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 3654,00 грн; в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено з інших підстав; в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року зазначені судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2020 року в задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - відмовлено; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із проведенням судово-економічної експертизи №98 від 17 квітня 2015 року, додаткової судово-економічної експертизи №111 від 04 січня 2016 року, судово-економічної експертизи №167 від 14 вересня 2018 року на загальну суму 9567,60 грн; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані із проведенням судово-почеркознавчої експертизи №99 від 26 квітня 2016 року на загальну суму 750,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство «УкрСиббанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги докази на підтвердження видачі кредиту ОСОБА_1 у іноземній валюті, зокрема, меморіальний ордер, виписку за кредитним договором. Вказав, що ОСОБА_1 відкрито поточний рахунок, який може обслуговуватися як в національній, так і в іноземній валюті, та 04 червня 2007 року на його рахунок перераховано саме суму коштів у швейцарських франках. ОСОБА_1 вносив кошти на погашення кредиту у різних валютах, зокрема, і у валюті кредитування, та за необхідності замовляв їх конвертацію у швейцарські франки. Вважав, що експертом помилково встановлено, що моментом видачі кредиту є операція отримання позичальником готівкових коштів зі свого поточного рахунку, а не зарахування їх банком, тому, висновки експертизи суперечать одне одному Зазначив, що суд не надав оцінки розрахунку заборгованості, наявність якої також підтверджується висновком експерта. ОСОБА_1 тривалий час визнавав надання йому кредиту в іноземній валюті і лише у липні 2015 року вказав, що кредит надано йому у гривні, намагаючись штучно уникнути відповідальності. При проведенні судової почеркознавчої експертизи допущено порушення при наданні зразків підпису ОСОБА_3 , яка на момент укладення кредитного договору та дотепер є дружиною ОСОБА_1 . Вона надавала згоду на отримання її чоловіком кредиту в інтересах сім`ї, що є підставою для їх солідарної відповідальності. ОСОБА_3 не зверталась до суду з позовом про визнання договору поруки недійсним, а також не заявляла про шахрайські дії щодо неї. Вказав, що відповідачами не спростовано презумпцію правомірності договорів кредиту, поруки та іпотеки, які є обов`язковими для виконання.

16 жовтня 2020 року від представниці ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу банку, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказала, що ОСОБА_1 фактично отримав кредит у гривні, що підтверджується висновками експертизи. Погашення кредиту та процентів здійснювалось з гривневого поточного рахунку, кошти на який ОСОБА_1 вносив через касу банку.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 фактично отримав кредит не у швейцарських франках, а у гривні, та повністю його погасив, а підпис у договорі поруки виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою, тому підстав для задоволення позову про стягнення з них заборгованості немає. У задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено, оскільки вони є похідними від вимог про стягнення заборгованості за кредитом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (а. с. 6-9, том 1).

Як вбачається з умов кредитного договору банк надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 65 039,00 швейцарських франків, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 04 червня 2017 року згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 9,99 % річних. Також, сторони домовились, що за умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених договором.

Пунктом 1.1. договору передбачено погоджений сторонами розмір суми кредиту в іноземній валюті у франках Швейцарії в сумі 65 039,00, що дорівнює еквіваленту 267 228,60 грн за курсом Національного банку України на день укладання договору.

При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

Сторони також погодили, що у разі надання банком кредиту в іноземній валюті у швейцарських франках кредит надається тільки шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника згідно умов договору у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту, зазначеному в цьому пункті Договору.

Як вбачається з пункту 1.2. кредитного договору сторони погодили строк кредитування, а саме: надання кредиту здійснюється з 04 червня 2007 року (пункт 1.2.1. кредитного договору).

Пунктом 1.2.2. договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 04 червня 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору або згідно умов відповідної угоди сторін.

Пунктом 1.5. договору передбачено, що банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

Пунктом 4.1. договору передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань банк має право вимагати додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним курсом Національного банку України гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума заборгованості виражена у іноземній валюті за кожен день прострочення.

Як вбачається з додатку № 1 до кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору (а. с. 10-11, том 1, а. с. 8-10, том 5).

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 118294 від 04 червня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов`язалася в солідарному порядку відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з вищевказаного кредитного договору (а. с. 12-13, том 1).

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладено договір іпотеки від 04 червня 2007 року, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно: трикімнатну квартиру загальною площею 71,5 кв м, житловою площею 42,9 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і належить іпотекодавцям на праві власності (а. с. 14-18, том 1).

01 червня 2007 року ОСОБА_1 надано заяви до банку про відкриття на його ім`я поточного рахунку у гривні та у швейцарських франках (а. с. 45-46, том 5).

З договору банківського рахунку (поточний рахунок фізичної особи - резидента) від 04 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 вбачається, що банк за цим договором відкриває клієнту поточний рахунок для зберігання грошей клієнта та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів. Відповідно до додатку №1 до цього договору банк відкриває клієнту поточний рахунок у гривні за № НОМЕР_2 , назва Тарифного пакету - готівковий (а. с. 148-152, 176-181, том 2).

З наданого банком меморіального ордеру № від 04 червня 2007 року вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 зараховано кредитні кошти в сумі 65 039,00 швейцарських франків, що у гривневому еквіваленті становило 267 228,60 грн. Зазначена операція також відображена у виписці за кредитним договором з 04 червня 2007 року по 01 липня 2014 року (а. с. 60, том 2, а. с. 44, том 5, а. с. 18-58, том 2).

Із заяв про видачу готівки № 66 від 04 червня 2007 року та № 15 від 07 червня 2007 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав від банку 256 253,66 грн та 2562,54 грн з поточного рахунку № НОМЕР_1 (а. с. 186, 188, том 1).

19 лютого 2008 року банк направляв ОСОБА_1 , а 20 листопада 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 повідомлення про збільшення відсоткової ставки. Зазначені повідомлення ОСОБА_1 не отримано, а ОСОБА_3 отримано 03 грудня 2008 року, що підтверджується копією поштового повідомлення (а. с. 114, том 2).

03 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору про надання кредиту № 0, якою викладено додаток № 1 до договору (графік погашення кредиту) в новій редакції (а. с. 8-10, том 5).

З наявних у матеріалах справи копій квитанцій вбачається, що погашення кредиту здійснювалось ОСОБА_1 до 2012 року у різній валюті: гривнях, доларах США та швейцарських франках. Внесені ним кошти на погашення заборгованості конвертувались у валюту кредитування - швейцарські франки (а. с. 125-188, том 1).

31 січня 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 банком направлені вимоги від 24 січня 2014 року про погашення заборгованості протягом 30 днів з моменту отримання вимоги, однак вони залишені без задоволення (а. с. 19-27, том 1).

З довідки-розрахунку вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 червня 2017 року станом на 24 лютого 2014 року становила 45 251,43 швейцарських франків, з яких 35 012,68 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 8223,94 швейцарських франків - заборгованість за процентами, 1278,33 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 736,48 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами (а. с. 42-51, том 1).

З вказаної довідки вбачається, що останній платіж на погашення тіла кредиту здійснений 20 лютого 2012 року у розмірі 2943,76 швейцарських франків, відсотків - 27 березня 2013 року у розмірі 47,25 швейцарських франків, а всього на погашення процентів сплачено 25 243,88 швейцарських франків. Пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання розрахована у гривні та кінцева сума переведена у швейцарські франки.

Як вбачається з висновку експерта №98 від 17 квітня 2015 року в межах документів, наданих на дослідження, проведеним дослідженням встановлено, що розмір заборгованості за тілом кредиту згідно договору про надання споживчого кредиту №0 від 01 червня 2007 року станом на 24 лютого 2014 року становив 34 203,57 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті - 343 615,22 гривень, з яких сума заборгованості в розмірі 12 523,77 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті складає 125 816,05 гривень, є простроченою заборгованістю за тілом кредиту станом на 24 лютого 2014 року. В межах наданих на дослідження документів, враховуючи умови договору про надання споживчого кредиту № 0 від 01 червня 2007 року та документи про оплату заборгованості за кредитними зобов`язаннями, надані позичальником ОСОБА_1 , і розмір заборгованості за процентами за договором про надання споживчого кредиту №0 від 01 червня 2007 року станом на 24 лютого 2014 року становить 6848,72 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті - 68 803,47 гривень. Розмір заборгованості за пенею на прострочену заборгованість за кредитом за умовами договору про надання споживчого кредиту №0 від 01 червня 2007 року станом на 24 лютого 2014 року становить 6598,50 гривень. Розмір заборгованості за пенею на прострочену заборгованість за відсотками за умовами договору про надання споживчого кредиту №0 від 01 червня 2007 року станом на 24 лютого 2014 року - 3601,85 гривень.

Також експертом встановлено, що у відповідності до пункту 1.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2007 року банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 65 039,00 франків Швейцарії. Завірена копія наданого з боку банку меморіального ордеру № від 04 червня 2007 року документально підтверджує факт зарахування кредитних коштів ОСОБА_1 в сумі 65 039,00 швейцарських франків у гривневому еквіваленті 267 228,60 грн, що є підтвердженням виконання зобов`язання з боку банку. Однак, фактичне надання кредиту саме в франках Швейцарії документами, які залучені до матеріалів справи, не підтверджується. В межах наданих документів документально підтверджується фактичне отримання позичальником грошових коштів (готівки) в сумі 258 816,20 грн. Яким чином (в якій валюті та якій сумі) проведено розрахунки за вказаним договором в повному обсязі не встановлено (а. с. 63-75, том 2).

З висновку додаткової судово-економічної експертизи від 04 січня 2016 року № 111 вбачається, що проведеним дослідженням в обсязі наданих матеріалів встановлено, що ОСОБА_1 фактично отримав грошові кошти (тіло кредиту) за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2007 року в гривні, в сумі 258 816,20 грн на гривневий поточний рахунок № НОМЕР_1 . Проведеним дослідженням в обсязі наданих матеріалів встановлено, що позивач не виконав умови договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2007 року в частині зарахування кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 саме в іноземній валюті швейцарських франках. Надана позивачем генеральна ліцензія від 2011 року в повній мірі підтверджує право останнього на здійснення валютних операцій (а. с. 216-224, том 2).

У висновку зазначено, що згідно з пунктом 6 «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року за № 280, План рахунків бухгалтерського обліку банків України забезпечує мультивалютний облік операцій, суть якого полягає в обліку операцій в іноземній валюті за тими самими рахунками, що і операцій у гривні. Облік за ними ведеться окремо, однаковий у них лише номер, який, проте, відрізняється за кодом валюти - 980 (українська гривня) або за кодом валюти «швейцарський франк», який в меморіальному ордері не вказаний. Тобто, позичальнику мали були відкриті два окремі поточні рахунки (субрахунки) за одним тим самим номером рахунку у відповідності з Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України.

З висновку судової економічної експертизи №167 від 14 вересня 2018 року вбачається, що наданим на дослідження меморіальним ордером за № від 04 червня 2007 року документально не підтверджується нарахування та видача грошових коштів в швейцарських франках в розмірі 65 039,00 ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_1 грошових коштів в швейцарських франках в розмірі 65 039,00 швейцарських франків ( а. с. 90-102, том 5).

Як зазначено у висновку наданим на дослідження меморіальним ордером № від 04 червня 2007 року документально підтверджується факт зарахування кредитних коштів ОСОБА_1 у гривневому еквіваленті 267 228,60 гривень на його гривневий поточний рахунок НОМЕР_2 . Фактичне надання кредиту (видача грошових коштів) саме в франках Швейцарії документами, які залучені до матеріалів справи, в тому числі, наданим меморіальним ордером № від 04 червня 2007 року документально не підтверджується. В межах наданих документів документально підтверджується отримання позичальником грошових коштів (готівки) в сумі 258 816,20 гривень.

З висновку судової почеркознавчої експертизи №99 від 26 квітня 2016 року вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 в правому нижньому куті на 1 аркуші та підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Поручитель» на 2-му аркуші договору поруки №118294 від 04 червня 2007 року виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою (а. с. 62-67, том 3).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина перша статті 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) визначено, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Як встановлено судом до 2012 року ОСОБА_1 виконував умови кредитного договору від 04 червня 2007 року, частково погашаючи заборгованість за кредитом, в тому числі, і з урахуванням збільшення відсоткової ставки у 2008 році шляхом внесення коштів у касу банку з конвертацією їх у валюту кредитування.

Однак, в подальшому він припинив вносити періодичні платежі, порушив умови цього договору щодо своєчасного погашення кредитної заборгованості. ОСОБА_1 направлено вимогу про погашення заборгованості від 24 січня 2014 року, яку він також не виконав. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору і встановив новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі - до 24 лютого 2014 року.

Отже, банк отримав право вимагати дострокового погашення тіла кредиту у розмірі 35 012,68 швейцарських франків і сплати процентів, нарахованих станом на 24 лютого 2014 року у розмірі 8223,94 швейцарських франків, а також вимагати стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

Судова колегія бере до уваги саме такий розмір заборгованості, а не визначений у висновку експерта №98 від 17 квітня 2015 року, оскільки цей висновок складено без урахування збільшення відсоткової ставки.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 фактично отримав кредит не у швейцарських франках, а у гривні, та повністю його погасив.

Проте, судова колегія з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено факт укладення кредитного договору між сторонами та погашення боржником кредиту протягом більше ніж 5 років.

В укладеному сторонами договорі кредиту доступно та зрозуміло передбачено: суму та валюту кредитування, строк кредитування, строки здійснення щомісячних платежів з повернення тіла кредиту і сплати відсотків у відповідності до узгодженого сторонами графіку, тобто позичальнику банком надана повна інформація про умови надання кредиту, з якими ОСОБА_1 погодився.

На ім`я ОСОБА_1 як вбачається з договору банківського рахунку від 04 червня 2007 року та його заяв банком відкритий поточний рахунок за № НОМЕР_2 . Згідно з пунктом 6 «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року за № 280, План рахунків бухгалтерського обліку банків України забезпечує мультивалютний облік операцій, суть якого полягає в обліку операцій в іноземній валюті за тими самими рахунками, що і операцій у гривні.

Із умов кредитного договору вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в розмірі 65 039,00 швейцарських франків шляхом їх перерахування на зазначений поточний рахунок, а в подальшому, відповідно до поданих ним заяв на видачу готівки отримав готівкові кошти у гривні.

Факт виконання банком своїх зобов`язань перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі підтверджується належними доказами, і відповідач, отримавши кредит, жодних заперечень щодо його суми та валюти не висловлював. Тривалий час виконував зобов`язання з погашення кредиту, вносячи кошти у касу банку у різній валюті та замовляючи їх конвертацію у швейцарські франки.

Зміст договірних положень у сукупності з фактами внесення позичальником платежів, в тому числі, і у швейцарських франках, для погашення кредиту, свідчить про те, що валютою кредитного зобов`язання є швейцарські франки, а не національна валюта - гривня.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 524/10569/13-ц, провадження № 61-17265св18, від 11 грудня 2019 року у справі № 489/2478/15-ц, провадження № 61-18022св19, від 17 червня 2020 року у справі № 442/4470/15-ц, провадження № 61-42100св18, від 16 вересня 2020 року у справі № 753/11768/15, провадження № 61-265св19, від 02 листопада 2020 року у справі № 490/5759/15-ц, провадження № 61-4237св20.

Водночас, колегія суддів відхиляє висновки проведених у справі судово-економічних експертиз від 17 квітня 2015 року, 04 січня 2016 року та 14 вересня 2018 року, адже відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні.

Висновками експерта встановлено, що ОСОБА_1 фактично отримав грошові кошти (тіло кредиту) за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2007 року в гривні, в сумі 258 816,20 грн, на гривневий поточний рахунок № НОМЕР_1 , та банк не виконав умови договору про надання споживчого кредиту в частині зарахування кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 саме в іноземній валюті - швейцарських франках, адже це не підтверджується меморіальним ордером та випискою з рахунку.

Надаючи оцінку вказаним висновкам експертів судова колегія вважає, що не зазначення у меморіальному ордері, яким підтверджується видача кредиту, коду валюти «швейцарський франк», не свідчить про те, що ОСОБА_1 не було надано кредит у цій валюті.

Заяви ОСОБА_1 про видачу готівки № 66 від 04 червня 2007 року та № 15 від 07 червня 2007 року, згідно яких він отримав у банку кредитні кошти у гривні, підтверджують лише факт отримання коштів з поточного рахунку, що само по собі не спростовує факту зарахування 04 червня 2007 року на рахунок відповідача коштів у валюті кредиту.

При цьому, висновки експертів не містять однозначних відповідей на поставлені судом питання, адже у висновку №98 від 17 квітня 2015 року зазначено, що копія меморіального ордеру № від 04 червня 2007 року документально підтверджує факт зарахування кредитних коштів ОСОБА_1 в сумі 65 039,00 швейцарських франків у гривневому еквіваленті 267 228,60 грн, що є підтвердженням виконання зобов`язання з боку банку. Натомість у висновках від 04 січня 2016 року № 111 та 14 вересня 2018 року №167 вказано, що позивач не виконав умови договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2007 року в частині зарахування кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 саме в іноземній валюті швейцарських франках, та що меморіальним ордером за № від 04 червня 2007 року документально не підтверджується нарахування та видача грошових коштів в швейцарських франках в розмірі 65 039,00 швейцарських франків ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_1 грошових коштів в швейцарських франках в розмірі 65 039,00 швейцарських франків.

Зазначені висновки експерта не є беззаперечними та достатніми доказами, що свідчили б про неотримання позичальником кредиту та безпідставність вимог банку щодо його повернення позичальником.

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_1 підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу. Інших доказів на спростування того, що ОСОБА_1 перераховано грошові кошти не в іноземній валюті вона не надала.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи пред`явлення банком вимоги про стягнення з ОСОБА_1 тіла кредиту у розмірі 35 012,68 швейцарських франків і процентів станом на 24 лютого 2014 року у розмірі 8223,94 швейцарських франків, а також 1278,33 швейцарських франків пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 736,48 швейцарських франків пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами ґрунтується на законі та умовах укладеного між сторонами кредитного договору.

Щодо вимог банку про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 судова колегія виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 118294 від 04 червня 2007 року.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Однак, з висновку судової почеркознавчої експертизи №99 від 26 квітня 2016 року вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 в правому нижньому куті на 1 аркуші та підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Поручитель» на 2-му аркуші договору поруки №118294 від 04 червня 2007 року виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою (а. с. 62-67, том 3).

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

Оскільки ОСОБА_3 договору поруки не підписувала, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала, тому вона не може нести солідарну відповідальність за зобов`язанням ОСОБА_1 як поручитель.

Доводи апеляційної скарги банку щодо того, що при проведенні судової почеркознавчої експертизи допущено порушення при наданні зразків підпису ОСОБА_3 , а саме перед приєднанням вільних зразків почерку вони не пред`являлись ОСОБА_3 та не перелічені судом в ухвалі про призначення експертизи, а експериментальні зразки відібрані на аркушах нелінованого паперу, а також їй не було запропоновано розписатися усіма застосовуваними нею варіантами підпису, судова колегія відхиляє, оскільки висновок судової почеркознавчої експертизи є однозначним, повідомлень щодо неможливості скласти висновок на підставі наданих зразків від експерта не надходило.

Твердження банку, що ОСОБА_3 не заявляла про шахрайські дії щодо неї, не спростовують того, що підпис у договорі поруки їй не належить.

Посилання банку щодо того, що ОСОБА_3 не зверталась до суду з позовом про визнання договору поруки недійсним, є безпідставними, оскільки договір поруки нею не підписано, тобто він є неукладеним, отже не може бути визнаний недійсним.

Щодо доводів апеляційної скарги банку стосовно того, що ОСОБА_3 на момент укладення кредитного договору та дотепер є дружиною ОСОБА_1 , надавала згоду на отримання її чоловіком кредиту в інтересах сім`ї, що є підставою для їх солідарної відповідальності, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі, гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №381/4434/17, провадження №61-44456св18.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти, внаслідок укладення кредитного договору також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів. При цьому, виникнення обов`язку другого з подружжя не пов`язується з фактом надання ним згоди на вчинення правочину, а визначальним є лише укладення правочину в інтересах сім`ї та використання отриманого за договором майна в інтересах сім`ї.

Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення кредитного договору від 04 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, та ОСОБА_3 була обізнана про отримання її чоловіком кредиту, надаючи свою письмову згоду на укладення кредитного договору.

Проте, судом не встановлено, що кошти, одержані ОСОБА_1 за кредитним договором, використані саме в інтересах сім`ї.

З пункту 1.4 кредитного договору від 04 червня 2007 року вбачається, що він надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на споживчі ціли.

Крім того, банк у позовній заяві звертався з вимогами до ОСОБА_3 саме як до поручителя на підставі договору поруки від 04 червня 2007 року, а не як до дружини позичальника.

На підставі викладеного, колегія суддів, що підстав для задоволення вимог банку щодо солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не вбачається.

Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки судова колегія виходить з наступного.

Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статті 3 цього Закону іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання (стаття 7 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі, у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

За таких обставин звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленості сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням немає.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження 14-546цс19) та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

Саме такого висновку про застосування норм матеріального права також дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 654/3512/16-ц (касаційне провадження № 61-46573св18), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 597/1221/16-ц, провадження № 61-11698св18.

При цьому, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17, провадження № 14-546 цс 19, з метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.

Встановивши порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором від 04 червня 2007 року судова колегія дійшла висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на передану ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в іпотеку трикімнатну квартиру загальною площею 71,5 кв м, житловою площею 42,9 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у рахунок погашення кредитної заборгованості за вказаним договором, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

При цьому, судова колегія виходить з того, що не зазначення в резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, адже сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі №245/3619/15-ц, провадження №14-11цс18.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову банку суд першої інстанції, не врахувавши зазначені вище норми права та наведені обставини справи, дійшов помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та підстав для її стягнення і звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок її погашення.

У зв`язку з чим, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу позову та апеляційної скарги Акціонерним товариством «УкрСиббанк» сплачено судовий збір у розмірі 9135,00 грн (3654,00+5481,00), який підлягає стягненню на його користь з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у рівних частках по 2283,75 грн з кожного.

Оскільки підстав для задоволення позову в частині вимог до ОСОБА_3 не вбачається, з Акціонерного товариства «УкрСиббанк» підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані із проведенням судово-почеркознавчої експертизи №99 від 26 квітня 2016 року, у розмірі 750,40 грн. Інші витрати, пов`язані з розглядом справи, (проведені судові експертизи) з банку не стягуються, так як судове рішення не грунтується на цих доказах, тому і в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2020 року - скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 04 червня 2007 року в розмірі 45 251,43 швейцарських франків, з яких 35 012,68 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 8223,94 швейцарських франків - заборгованість за процентами, 1278,33 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 736,48 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 04 червня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а саме, трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 42,9 кв м, загальною площею 71,5 кв м, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з метою задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 у розмірі 45 251,43 швейцарських франків, з яких 35 012,68 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 8223,94 швейцарських франків - заборгованість за процентами, 1278,33 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 736,48 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, встановивши спосіб реалізації майна шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В решті позовних вимог Публічному акціонерному товариству (Акціонерному товариству) «УкрСиббанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 9135,00 грн у рівних частках по 2283,75 грн з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 750, 40 грн витрат, пов`язаних із проведенням судово-почеркознавчої експертизи №99 від 26 квітня 2016 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 26 березня 2021 року.