Номер провадження 2/754/1054/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_5 , про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 30.01.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лавриненко О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 122. Відповідно до п. 1 вказаного Договору Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність грошові кошти готівкою в сумі 212 107,26 грн., що є еквівалентом 7 638 доларів США, виходячи з офіційного курсу Національного банку України. Передачу грошових коштів було здійснено до підписання Договору в повному обсязі. Пунктом 2 Договору передбачено, що зазначену суму грошових коштів Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві в строк до 13.08.2019 року. Згідно з пунктом 5 Договору у разі неповернення Позичальником вказаної у пункті 1 Договору суми, Позикодавець вправі стягнути заборгованість у безспірному порядку. Також відповідно до пункту 7 Договору якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,17% за кожен день прострочення. Відповідачем з порушенням термінів повернення грошових коштів відповідно до п. 2 Договору 01.02.2020 року було повернуто 53 745, 00 грн., 01.06.2020 року було повернуто 100 000, 00 грн. та 01.07.2020 року було повернуто 26 800, 00 грн. боргу. Станом на 20.08.2020 року згідно з розрахунком борг відповідача склав 145258, 71 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 145258, 00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 15000, 00 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1452, 58 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 31.08.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 05.10.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.

22.10.2020 року від представника позивача до суду надійшла Заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 159094, 00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 15000, 00 грн., а також витрати по сплаті судового збору.

16.11.2020 року від представника відповідача до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача вказує про те, що 30.01.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір позики, згідно якого Позичкодавець передав, а Позичальник прийняв грошові кошти готівкою в сумі 212 107,26 грн., що є еквівалентом 7 638 доларів США виходячи з офіційного обмінного курсу НБУ па день підписання Договору. Відповідно до п. 2 Договору Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю зазначену вище суму в строк до 30.08.2019 року. Проте, потрапивши в скрутне фінансове становище відповідач при особистій зустрічі з позивачем, висловив прохання щодо продовження строку для повернення боргу ще на рік, на що останній падав згоду. Підтвердженням цьому є те, що відповідач протягом останнього року віддавав частинами борг, а позивач без будь-яких претензій його отримував, про що не заперечує у своїй позовній заяві. За нотаріально посвідченим договором позики, в разі неповернення боргу, позикодавець може звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про стягнення заборгованості на підставі пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1999 № 1172, також це закріплено в п. 5 Договору. Проте, до 22.08.2020 року, що є днем подачі позовної заяви Позикодавцем не була заявлена вимога про стягнення заборгованості, а тим паче про відшкодування відсотків чи інфляційної складової. Тобто, після закінчення дії Договору, вказані правовідносини будувались на договірних засадах. 01.02.2020 року відповідач повернув, а Позивач прийняв частину боргу, а саме 53 745, 00 грн. шляхом перерахування, за попередньою домовленістю, на банківський рахунок сина позивача. Згодом, 03.06.2020 року відповідач повернув 100 000, 00 грн. основної частини боргу, під розписку від 03.06.2020 року дружині позивача. 30.06.2020 року відповідачем повернуто, а позивачем отримано під розписку від 30.06.2020 року 26 640, 00 грн., що еквівалентно 1 тис. доларів США на день повернення боргу. Оскільки, на день подачі позовної заяви залишок боргу відповідача становить 31 722 грн., то сума нарахованих та заявлених позивачем штрафних санкцій є неспівмірною по відношенню до залишку основної суми боргу. Також представник зазначає, що, в період з 04.10.2020 року до 05.10.2020 року відповідачем, за попередньою домовленістю з позивачем, на картку сина позивача було перераховано ще 5 000, 00 грн. Таким чином, вищевказані обставини свідчать про те, що позовні вимоги позивача не відповідають дійсності та не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим, позовна заява не підлягає задоволенню.

Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав позовні вимоги частково та не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині залишку боргу у розмірі 26722, 00 грн. та індексу інфляції на зазначену суму. В іншій частині позовних вимог відповідач просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні визнав позовні вимоги частково, підтримав позицію відповідача.

Третя особа ОСОБА_5 - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить суд проводити розгляд справи у її відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 30.01.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лавриненко О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 122.

Відповідно до п. 1 вказаного Договору Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність грошові кошти готівкою в сумі 212 107,26 грн., що є еквівалентом 7638 доларів США, виходячи з офіційного курсу Національного банку України. Передачу грошових коштів було здійснено до підписання Договору в повному обсязі.

Пунктом 2 Договору передбачено, що зазначену суму грошових коштів Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві в строк до 13.08.2019 року.

Згідно з пунктом 5 Договору у разі неповернення Позичальником вказаної у пункті 1 Договору суми, Позикодавець вправі стягнути заборгованість у безспірному порядку.

Відповідно до пункту 7 Договору якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,17% за кожен день прострочення.

Як встановлено при розгляді справи, 03.06.2020 року відповідач повернув 100000, 00 грн. основної частини боргу дружині позивача, що підтверджується розпискою від 03.06.2020 року. Даний факт також не заперечується стороною позивача.

30.06.2020 року відповідачем повернуто, а позивачем отримано грошові кошти у розмірі 26640, 00 грн., що підтверджується розпискою від 30.06.2020 року, що еквівалентно 1 тис. доларів США на день повернення боргу.

Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.

Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач у повному обсязі грошові кошти не повернув, ухиляється від виконання зобов`язань і заборгованість за договором позики не погашає.

Оскільки відповідач належним чином не виконує умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 30.01.2019 року у розмірі 159094, 78 грн., що складається з суми основного боргу та процентів згідно із п. 7 Договору позики.

Що стосується тверджень відповідача про те, що він повернув більшу частину грошових коштів, ніж зазначено позивачем, то слід зазначити наступне.

Як встановлено при розгляді справи, відповідачем було перераховано на картку сина позивача у період з 04.10.2020 року по 05.10.2020 року грошові кошти у загальному розмірі 5000, 00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями.

Але при цьому слід зазначити, що відповідачем не надано суду належних та достовірних доказів на підтвердження того, що між сторонами була домовленість про передачу коштів на виконання умов Договору позики сину позивача чи будь-яким іншим третім особам, а також що позивач уповноважував свого сина отримувати вказані кошти.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що підстав для зарахування грошових коштів у розмірі 5000, 00 грн. у рахунок погашення основного боргу підстав немає.

Що стосується заперечень відповідача щодо того, що позикодавець не звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про стягнення заборгованості відповідно до умов Договору позики, а також щодо не співмірності заявлених позивачем штрафних санкцій, то слід зазначити наступне.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи те, що умовами Договору позики, зокрема п. 7, передбачено, що якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,17% за кожен день прострочення, суд вважає безпідставними та необґрунтованими твердження сторони відповідача щодо не співмірності заявлених позивачем штрафних санкцій.

Щодо права позивача на звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, то слід зазначити, що саме позивач обирає спосіб захисту свого порушеного права і у даному випадку ним було обрано такий спосіб захисту, як звернення до суду з позовом про стягнення боргу, що передбачено діючим законодавством і не може бути обмежено судом.

Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу не було надано договору про надання правової допомоги, детального опису робіт, виконаних адвокатом, необхідних для надання правової допомоги та підтвердження оплати витрат на правничу допомогу.

Таким чином, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає, а тому у задоволенні даних вимог повинно бути відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають солідарному стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1590, 94 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 509, 510, 525, 526, 527, 625, 1046, 1048, 1050, 1052 Цивільного кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_5 , про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг за Договором позики від 30.01.2019 року у розмірі 159094, 78 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1590, 94 грн.

У задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: Київська обл., м. Фастів

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлений 30 березня 2021 року.

Суддя О.В.Лісовська