Дата документу 25.03.2021
Справа № 334/6745/20
Провадження № 2/334/1006/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя в складі головуючого судді Добрєва М.В., при секретарі Череп М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

19.11.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування якого вказує наступне.

З 28.04.2018 року позивач перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який був зареєстрований в Запорізькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, актовий запис № 332.

Від шлюбу народилася донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04.06.2020 року по справі № 336/1513/20 шлюб було розірвано.

Після реєстрації шлюбу вони мешкали в квартирі чоловіка по АДРЕСА_1 . Вказана квартира двохкімнатна та є власністю відповідача, яку він придбав до шлюбу.

Після реєстрації шлюбу, 27.06.2019 року, за договором купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., реєстровий № 2121, для їх сім`ї, щоб здавати його в оренду і мати гроші на виховання дочки, на ім`я відповідача було придбано 41/100 квартири АДРЕСА_2 . В приватну власність покупця перейшла кімната № НОМЕР_1 , площею 17,2 кв.м. та кімната № НОМЕР_2 , площею 8,6 кв.м., що складає 41/100 частку квартири.

На теперішній час позивачка мешкає разом з дочкою у своїх батьків по АДРЕСА_3 . Квартира двохкімнатна і вона з дочкою займає кімнату площею 11 кв.м. і вимушена мешкати і тісних умовах.

Позивач користується своєю двохкімнатною квартирою та квартирою по АДРЕСА_4 , яка є спільним майном подружжя.

Позивач просить суд поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме 41/100 частину квартири АДРЕСА_2 , яка складається з кімнати № 1, площею 17,2 кв.м., кімнати № 2, площею 8,6 кв.м., визнавши за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири, що складає 41/200 частину квартиру, в спільному користування залишити: душ № 54-1, площею 3,55 кв.м.; умивальню 55-1, площею 4,70 кв.м.; дущ № 55-2, площею 4,20 кв.м.; туалет 55-3, площею 1,0 кв.м.; умивальню № 56-1, площею 2,10 кв.м.; туалет № 56-2, площею 0,90 кв.м.; кухню № 57-1, площею 14,90 кв.м.; коридор № VI, площею 11,3 кв.м.; коридор № VI, площею 47,10 кв.м.; балкон, площею 2,39 кв.м.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що спірна 41/100 частка квартири АДРЕСА_2 придбана виключно за його особисті кошти, які він заробив до укладення шлюбу з позивачкою. З липня 2017 року по 20.04.2018 року він пербував у закордонних відрядженнях у Німеччині та Естонії від ТОВ «СВ Метал» (м.Київ), де він офіційно працював на посаді електрогазозварювальника. За ці закордонні відрядження він отримав у вигляді офіційної заробітної плати близько 300 000,00 грн. Позивачка працювала вихователем у дошкільному навчальному закладі і отримувала заробітну плату на рівні мінімальної. Він утримував дружину і матеріально забезпечував сім`ю.

З 09.08.2018 року по 30.04.2019 року він працював у ТОВ «ММС-Сервіс» на посаді електрогазозварювальника і також перебував у закордонних відрядженнях у Фінляндії, Німеччині та Естонії та заробив за цей період близько 240 000,00 грн., на які він утримував родину та поповнив свої заощадження. Вважає спірне майно своєю особистою приватною власністю, оскільки було придбано під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Просить у задоволення позову відмовити у повному обсязі.

01.02.2021 року позивач надала відповідь на відзив, в якому вказала, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 28.04.2018 року по 04.06.2020 року. Воне не була безробітною, отримувала заробітну плату, в сім`ї вела домашне господарство, тримала порядок в квартирі, готувала їжу та виконувала інші побутові справи. Бюджет був спільний. Ніяких умов щодо розподілу фінансів у них не було, домовленостей чи угод про те, що вказана квартира буде куплена на особисті кошти чоловіка (дошлюбні кошти) між ними не було.

Спірна квартира була куплена для сім`ї, в період сумісного проживання та на сумісні кошти. Гроші продавцю ми сплачували готівкою, це були кошти сімейні. Доказів того, що кошти ОСОБА_2 були переведені чи зняті з карток чи рахунку банків в день купівлі квартири, відповідач не надав.

05.02.2021 року відповідач надав суду письмові заперечення, в яких вказав, що до укладення шлюбу у позивачки заощаджень не було. Сума договору купівлі-продажу склала 281 108,00 грн., тому частка, яку могла внести позивачка, виходячи з її доходу, могла скласти 17,6% від суми договору. Наполягає, що спірне житло придбане за його особисті кошти і просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Цеханович Т.П. позов підтримала, та наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позові.

Відповідач позов не визнав. Суду пояснив, що не визнає вимоги позивача щодо визнання належної йому квартири спільною сумісною власністю подружжя, так як ця квартира є його особистою приватною власністю. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що з 28.04.2018 року позивач перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який був зареєстрований в Запорізькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, актовий запис № 332.

Від шлюбу народилася донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04.06.2020 року по справі № 336/1513/20 шлюб було розірвано.

Після реєстрації шлюбу, 27.06.2019 року, за договором купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., реєстровий № 2121, для їх сім`ї, щоб здавати його в оренду і мати гроші на виховання дочки, на ім`я відповідача було придбано 41/100 квартири АДРЕСА_2 . В приватну власність покупця перейшла кімната № 1, площею 17,2 кв.м. та кімната № 2, площею 8,6 кв.м., що складає 41/100 частку квартири.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги в частині визнання 41/100 частки квартири АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 41/200 частку цієї квартири, позивач посилалась на вимоги ч.1, 2 ст.60 СК України, якою встановлено: Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Раніше існувала правова позиція Верховного Суду, яка зобов`язувала суди при поділі спільного майна подружжя для визначення майна спільним майном подружжя з`ясовувати джерело походження коштів, за які придбано майно. Така позиція зобов`язувала позивача доводити факт спільності майна подружжя, навіть придбаного під час шлюбу.

Разом з тим, на теперішній час позиція Верховного Суду інша. На сьогодні Велика Палата Верховного Суду відновила абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно набуте під час шлюбу (ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.).

Так, частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначена норма закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

Сторони уклали шлюб 28.04.2018 року. 27.06.2019 року, тобто під час перебування в шлюбі, на ім"я відповідача було придбано спірну квартиру. Виходячи з позиції Великої палати ВС щодо абсолютної презумпції спільності права власності подружжя на майно набуте під час шлюбу, ця квартира є спільною власністю подружжя. Інше має бути доведено відповідачем.

Такої необхідності не було б лише у випадку, як би квартиру було придбано відповідачем до шлюбу, або під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або в порядку приватизації - це безумовні підстави вважати придбане майно особистою власністю одного з подружжя у відповідності до ст.57 СК України. Що стосується придбання квартири за кошти, які належали особисто відповідачу - це вже потрібно довести відповідачу, а для цього заявити позовну вимогу про визнання квартири об`єктом його особистої приватної власності. Такого позову відповідачем не заявлено.

Виходячи з наведеного, спірна квартира під вимоги, зазначені в ст.57 СК України не підпадає.

Тому судом встановлені достатні підстави вважати спірну квартиру об`єктом спільно сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Таким чином, суд вважає, що поділ спірної квартири в рівних частках буде відповідати вимогам законності і справедливості.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині визнання 41/100 частини квартири АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання за позивачкою право власності на 41/200 частку спірної квартири обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 61-1935св18.

Тому, вимоги позивача щодо залишення у спільному користування підсобних приміщень та кімнат задоволенню не підлягають.

Такий поділ майна суд вважає найбільш правильним та таким, що максимально відповідає інтересам обох сторін.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна набутого у шлюбі, підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати 41/100 частку квартири АДРЕСА_2 об`єктом спільно сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 право власності на 41/200 частину квартири АДРЕСА_2 .

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Добрєв М. В.