Головуючий у І інстанції Даниленко В.В.
Провадження №22-ц/824/2005/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

за участю секретаря Примушка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Н2О», про звернення стягнення на майно,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2011 року ПАТ АБ «Бізнес Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «Н20», в якому, уточнивши позовні вимоги, просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: адміністративно-побутовий корпус з ремонтними боксами щоденного обслуговування автомобілів (літ.А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 887,30 кв.м), що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом реалізації на прилюдних торгах за ціною не нижче, що буде визначена в процесі виконавчого провадження згідно з Законом України „Про виконавче провадження", а грошові кошти, отримані від реалізації предмету іпотеки - адміністративно-побутового корпусу з ремонтними боксами щоденного обслуговування автомобілів (літ.А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 887,30 кв.м.) та належить на праві власності ОСОБА_1 , спрямувати на погашення заборгованості за кредитним договором №КР 42-2007 від 28.12.2007 року в розмірі 6 095 242 грн. 18 коп. на користь Публічного акціонерного товариства „Таскомбанк", з яких: заборгованість по тілу кредиту - 4 623 669 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками - 900 733 грн. 34 коп.; пеня, нарахована на суму простроченої заборгованості - 570 839 грн. 84 коп.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що 28 грудня 2007 року між Акціонерним банком «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Н2О» було укладено кредитний договір № КР 42-2007 із договорами про внесення змін до нього, відповідно до якого позивач надав товариству кредит у розмірі 2 995 000 (два мільйони дев`ятсот дев`яносто п`ять тисяч) грн. 00 коп. та 205 900,00 (двісті п`ять тисяч дев`ятсот) доларів США під 14,5% річних (згідно п.3.2. кредитного договору), на поповнення обігових коштів, з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 25.12.2009 року, в тому числі придбання обладнання (п.2. кредитного договору).

25 грудня 2009 року боржник в порушення умов кредитного договору кредит позивачу не повернув, чим порушив п.5.2.1. кредитного договору, відповідно до якого боржник зобов`язався остаточний розрахунок за кредитом, відсотками за користування кредитом, неустойкою у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором, здійснити не пізніше строку, зазначеного у кредитному договорі, на відповідні рахунки позивача.

30.03.2010 року боржнику було направлено листа №255 з вимогою погашення заборгованості в строк до 24.04.2010 року, але станом на поточну дату відповіді, в тому числі і оплати, не надходило.

Позивач свої обов`язки, передбачені умовами кредитного договору, виконав у повному обсязі, натомість боржник ТОВ «Н2О» не виконав обов`язок по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним, в зв`язку із чим за договором утворилася заборгованість, розмір якої станом на 01.10.2010 року складав 6 095 242,18 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 4 623 669,00 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками - 900 733,34 грн.; пеня, нарахована на суму простроченої заборгованості - 570 839,84 грн.

28.12.2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І. А. за реєстровим №636д.

Відповідно до п.1.1. Іпотечного договору, цей договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя (позивача) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Н2О»(третя особа), що випливають з кредитного договору № КР 42-2007 від 28.12.2007 року (а також усіх договорів про внесення змін до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, в тому числі про збільшення суми основного боргу та/або процентів).

Згідно п.1.2. Іпотечного договору, відповідач ОСОБА_1 передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: адміністративно-побутовий корпус з ремонтними боксами щоденного обслуговування автомобілів (літ.А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 887,30 кв.м.).

Відповідно до п.1.4. Іпотечного договору, заставна вартість предмету іпотеки, що визначена за згодою сторін, становить 4 359 000,00 грн. (чотири мільйони триста п`ятдесят дев`ять тисяч грн. 00 коп.).

Відповідач, як майновий поручитель, відповідає по зобов`язаннях боржника в повному обсязі, а саме: за повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, в т.ч. процентів за неправомірне користування коштами та сплату неустойки, а також відшкодування збитків, завданих позивачу невиконанням чи неналежним виконанням боржником умов кредитного договору на підставі п.1.9. Іпотечного договору. Відповідальність відповідача настає у випадку, коли боржник не виконає або неналежним чином виконає свої зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором та договорами про внесення змін до нього (п.1.8. Іпотечного договору).

30.03.2010 року відповідачу було направлено листа №256, відповідно до якого, якщо в строк до 24.04.2010 року заборгованість боржника перед позивачем не буде погашена, позивачем будуть прийняті заходи по стягненню заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на майно відповідача. На дане звернення відповідач не відреагувала.

Згідно п.3.1.5. Іпотечного договору, у разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його. Звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до позивача права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», та на підставі продажу позивачем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», згідно п.5.2. Іпотечного договору.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2012 року позов було задоволено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 01 березня 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 17 березня 2020 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: адміністративно-побутовий корпус з ремонтними боксами щоденного обслуговування автомобілів (літ.А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 887,30 кв.м), що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом реалізації на прилюдних торгах за ціною не нижче, що буде визначена в процесі виконавчого провадження згідно з Законом України „Про виконавче провадження".

Грошові кошти, отримані від реалізації предмету іпотеки, а саме: адміністративно-побутового корпусу з ремонтними боксами щоденного обслуговування автомобілів (літ.А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 887,30 кв.м) та належить на праві власності ОСОБА_1 (відповідно до іпотечного договору від 28.12.2007 року) спрямувати на погашення заборгованості за кредитним договором №КР 42-2007 від 28.12.2007 року в розмірі 6 095 242 грн. 18 коп. на користь ПАТ „Таскомбанк", з яких: заборгованість по тілу кредиту - 4 623 669 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками - 900 733 грн. 34 коп.; пеня, нарахована на суму простроченої заборгованості - 570 839 грн. 84 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Таскомбанк» судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 1 700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилалась на пропуск позивачем строку пред`явлення вимоги до неї в частині звернення стягнення, оскільки, на її думку, і договір поруки, і іпотечний договір, є припиненими з 25 червня 2010 року на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Крім того, в матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_1 , як іпотекодавець, отримала вимогу кредитора про погашення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з невиконанням зобов`язання боржником ТОВ «Н2О», а доданий позивачем до справи письмовий документ про направлення повідомлення у вигляді копії іпотечної вимоги від 30.03.2010 року про направлення її майновому поручителю ОСОБА_1 , є фальшивим. Також відповідач у скарзі зазначила, що в матеріалах справи відсутні ліцензії та дозволи позивача з додатками, договір банківського рахунку між позивачем та ТОВ «Н2О», заяви про продаж валюти з підписом керівника та печаткою ТОВ «Н2О», платіжні доручення ТОВ «Н2О», докази сплати ТОВ «Н2О» кредиту та процентів та доказ отримання ОСОБА_1 іпотечного повідомлення №256 від 30.03.2010 року. Крім того, ОСОБА_1 у скарзі посилалась на те, що кредитний договір від 28.12.2007 року є неукладеним в частині надання кредиту в сумі, еквівалентній 1 000 000 грн., оскільки матеріали справи не містять доказів отримання ТОВ «Н2О» вищевказаної суми в кредит, а позивач не надав суду доказів, що він за своїм правовим статусом відноситься до суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника АТ «Таскомбанк» - адвоката Пономаря С.Г., останній проти задоволення скарги відповідача заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача АТ «Таскомбанк» - адвокат Пономарь С.Г., проти задоволення скарги відповідача заперечив та просив рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Відповідач ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилась; від її представника ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на самоізоляції за вимогою сімейного лікаря. Зважаючи на те, що поважність причин відсутності представника ОСОБА_2 нічим не підтверджена, а відповідач ОСОБА_1 повідомлена про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2007 року між Акціонерним банком «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Н2О» було укладено кредитний договір № КР 42-2007 із договорами про внесення змін до нього, відповідно до умов якого позивач надав боржнику кредит у розмірі 2 995 000 (два мільйони дев`ятсот дев`яносто п`ять тисяч) грн. 00 коп. та 205 900,00 (двісті п`ять тисяч дев`ятсот) доларів США під 14,5% річних (згідно п.3.2. Кредитного договору), на поповнення обігових коштів, з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 25.12.2009 року, в т.ч. придбання обладнання (п.2. Кредитного договору) (том 1, а.с.7-21).

В обумовлений у договорі строк - 25 грудня 2009 року, боржник ТОВ «Н2О» кредит позивачу не повернув, чим порушив п.5.2.1. кредитного договору, відповідно до якого боржник зобов`язався остаточний розрахунок за кредитом, відсотками за користування кредитом, неустойкою у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором, здійснити не пізніше строку, зазначеного у кредитному договорі, на відповідні рахунки позивача.

30.03.2010 року боржнику було направлено листа №255 з вимогою погашення заборгованості в строк до 24.04.2010 року (том 1, а.с.36-37), на який боржник не відреагував і заборгованість не погасив.

Таким чином, позивач свої обов`язки, передбачені умовами кредитного договору, виконав у повному обсязі, натомість боржник ТОВ «Н2О» не виконав обов`язок по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним, в зв`язку із чим за договором утворилась заборгованість, розмір якої станом на 01.10.2010 року складав 6 095 242,18 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 4 623 669,00 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками - 900 733,34 грн.; пеня, нарахована на суму простроченої заборгованості, - 570 839,84 грн.

Судом також встановлено, що 28.12.2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І. А. за реєстровим №636д (том 1, а.с.27-35).

Відповідно до п.1.1. Іпотечного договору, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя (позивача) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Н2О»(третя особа), що випливають з кредитного договору № КР 42-2007 від 28.12.2007 року (а також усіх договорів про внесення змін до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, в тому числі про збільшення суми основного боргу та/або процентів).

Згідно п.1.2. Іпотечного договору, відповідач ОСОБА_1 передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: адміністративно-побутовий корпус з ремонтними боксами щоденного обслуговування автомобілів (літ.А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 887,30 кв.м.).

Відповідно до п.1.4. Іпотечного договору, заставна вартість предмету іпотеки, що визначена за згодою сторін, становить 4 359 000,00 грн. (чотири мільйони триста п`ятдесят дев`ять тисяч грн. 00 коп.).

Відповідач, як майновий поручитель, відповідає по зобов`язаннях боржника в повному обсязі, а саме: за повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, в т.ч. процентів за неправомірне користування коштами та сплату неустойки, а також відшкодування збитків, завданих позивачу невиконанням чи неналежним виконанням боржником умов кредитного договору на підставі п.1.9. Іпотечного договору. Відповідальність відповідача настає у випадку, коли боржник не виконає або неналежним чином виконає свої зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором та договорами про внесення змін до нього (п.1.8. Іпотечного договору).

30.03.2010 року відповідачу було направлено листа №256, відповідно до якого, якщо в строк до 24.04.2010 року заборгованість боржника перед позивачем не буде погашена, позивачем будуть прийняті заходи по стягненню заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на майно відповідача (том 1, а.с.38-39). На дане звернення відповідач не відреагувала.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вищевказане положення Закону продубльоване і у іпотечному договорі, укладеному між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 27.12.2007 року. Так, згідно п.3.1.5. Іпотечного договору, у разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його. Звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до позивача права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», та на підставі продажу позивачем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», згідно п.5.2. Іпотечного договору.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до положень ст.41 Закону України „Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Враховуючи те, що наявними у справі належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами підтверджується факт невиконання боржником ТОВ «Н2О» своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним між ним та банком 28.12.2007 року, у зв`язку із чим за договором утворилась заборгованість, позивач, як іпотекодержатель, набув права на задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, власником якого є відповідач ОСОБА_1 , у зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення позову. При цьому, резолютивна частина рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідає вимогам, встановленим ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем строків пред`явлення до неї вимоги, який сплинув 25 червня 2010 року згідно вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, колегією суддів відхиляються, оскільки ОСОБА_1 є майновим поручителем за іпотечним договором, а порядок припинення іпотеки визначений нормами Закону України «Про іпотеку». Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про заставу», ст.ст. 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Необгрунтованими є і доводи апелянта про те, що їй не направлялась, і нею не отримувалась, вимога кредитора про погашення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з невиконанням зобов`язання боржником ТОВ «Н2О», оскільки в матеріалах справи наявні докази направлення банком іпотекодавцю ОСОБА_1 іпотечної вимоги від 30.03.2010 року №256, що підтверджується реєстром №89 Державного спеціального зв`язку з відповідною відміткою. Крім того, невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що банк не надав позичальнику кредит в сумі 205 900,00 доларів США, що підтверджується копією заяви TOB «Н2О» про відмову від одержання кредиту за кредитним договором № 42-2007 від 28.12.2007 року у сумі 205 900 доларів США, в якій зазначено, що TOB «Н2О» не одержувало кредит в іноземній валюті і не потребувало одержання кредиту в іноземній валюті, оскільки воно є резидентом, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Відповідно до умов кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № KP 42-2007 (з урахуванням змін та доповнень) банк надав, а позичальник прийняв кредитні кошти в сумі 205 900,00 доларів США наступним чином.

11.06.2008 року банк перерахував з позичкового на поточний рахунок позичальника 80 000 доларів США, що підтверджується випискою по особовому рахунку та меморіальним валютним ордером № 4744.

11.06.2008 року TOB «Н2О» із застосуванням програмно-технічного комплексу «Клієнт-Інтернет-Банк» відповідно до договору № 163 від 27.12.2007 року про розрахункове обслуговування шляхом здійснення електронних платежів, надало в Банк заяву №1 про продаж іноземної валюти, якою зобов`язало здійснити продаж іноземної валюти в сумі 80 000 доларів США та зарахувати її гривневий еквівалент на поточний рахунок та надало Банку право утримати комісійну винагороду з коштів, отриманих від продажу іноземної валюти.

Згідно зазначеної заяви грошові кошти в сумі 80 000 доларів США були списані з поточного рахунку позичальника для продажу, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 4746.

Кошти, отримані після продажу валюти, були зараховані на поточний рахунок позичальника в сумі 373 982,70 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 14864 від 11.06.2008 року.

25.06.2008 року банк перерахував на розрахунковий рахунок позичальника 85 000 доларів США, що підтверджується випискою по особовому рахунку та меморіальним валютним ордером № 5581.

25.06.2008 року банк прийняв заяву №1 позичальника про продаж іноземної валюти, якою TOB «Н2О» зобов`язало банк здійснити продаж іноземної валюти в сумі 85 000 доларів США та зарахувати її гривневий еквівалент на поточний рахунок та надало банку право утримати комісійну винагороду з коштів, отриманих від продажу іноземної валюти.

Згідно зазначеної заяви грошові кошти в сумі 85 000 доларів США були списані з поточного рахунку позичальника для продажу, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 5664.

Кошти, отримані після продажу валюти, були зараховані на поточний рахунок позичальника (за вирахуванням комісії банку) в сумі 390 022,50 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 17126 від 25.06.2008 року.

07.07.2008 року банк перерахував на розрахунковий рахунок позичальника 30 000 доларів США, що підтверджується випискою по особовому рахунку та меморіальним валютним ордером № 6424.

07.07.2008 року TOB «Н2О» через систему «Клієнт-Банк» надало в банк заяву №3 про продаж іноземної валюти, якою зобов`язало здійснити продаж іноземної валюти в сумі 30 000 доларів США та зарахувати її гривневий еквівалент на поточний рахунок та надало банку право утримати комісійну винагороду з коштів, отриманих від продажу іноземної валюти.

Згідно зазначеної заяви грошові кошти в сумі 30 000 доларів США були списані з поточного рахунку позичальника для продажу, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 6432.

Кошти, отримані після продажу валюти, були зараховані на поточний рахунок позичальника (за вирахуванням комісії банку) в сумі 135 859,50 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 19590 від 07.07.2008 року.

18.07.2008 року Банк перерахував на розрахунковий рахунок позичальника 10 900,00 доларів США, що підтверджується випискою по особовому рахунку та меморіальним валютним ордером № 7338.

18.07.2008 року банк прийняв заяву № 5 позичальника про продаж іноземної валюти, якою позичальник зобов`язав банк здійснити продаж іноземної валюти в сумі 10 900 доларів США та зарахувати її гривневий еквівалент на поточний рахунок та надав банку право утримати комісійну винагороду з коштів, отриманих від продажу іноземної валюти.

Згідно зазначеної заяви грошові кошти в сумі 10 900 доларів США були списані з поточного рахунку позичальника для продажу, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 7344.

Кошти, отримані після продажу валюти, були зараховані на поточний рахунок позичальника (за вирахуванням комісії банку) в сумі 49 688,47 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 21922 від 18.07.2008 року.

Враховуючи вищенаведені, наявні у справі належні та допустимі докази отримання ТОВ «Н2О» кредитних коштів від кредитора у розмірі, визначеному умовами договору, колегія суддів вважає доводи скарги в цій частині необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

Не спростовують обґрунтованості рішення і доводи скарги про нікчемність договору про надання кредиту іноземною валютою у сумі 949 553,17 грн. у зв`язку із недотриманням його письмової форми, оскільки ці доводи спростовуються копією кредитного договору у письмовій формі, наявною у матеріалах справи.

Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про ненадання позивачем доказів того, він відноситься до суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, оскільки згідно установчих документів позивача він є банком, а відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»: «до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг».

Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи та дотриманням норм матеріального права при її вирішенні.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: