Єдиний унікальний номер судової справи: 487/1061/20
Провадження № 22-ц/812/489/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді - Кузьменко В.В. в приміщенні того ж суду о 08 - 30 год. у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування,

в с т а н о в и л а :

19 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовомдо Територіального управління Державного бюро розслідувань (надалі ТУ ДБР), розташованого у місті Миколаєві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування.

Позивачка зазначала, що слідчий Другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві Балаєнко М.С. постановою від 03 липня 2019 року закрив кримінальне провадження № 0000037 від 14 червня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення суддею Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2 за ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 375 КК України, зареєстрованого прокуратурою Миколаївської області 15 червня 2018 року на підставі ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2018 року у справі № 490/293/18 (провадження №1-кс/487/934/18) за заявою ОСОБА_1 від 09 січня 2018 року.

У зв`язку із закриттям кримінального провадження ОСОБА_1 починаючи з 15 липня 2019 року вимушена була звертатися до суду зі скаргою на рішення слідчого ТУ ДБР, яку після скасування ухвал слідчих суддів Заводського районного суду м. Миколаєва про повернення скарги та відмову у її задоволенні, призначено до нового розгляду у суді першої інстанції.

Посилаючись на вказані обставини та на те, що оскільки слідчим на досудовому розслідуванні кримінального провадження допущено порушення, що призвело до того, що вона змушена була звертатись до захисника за професійною допомогою на підставі ст. 1176 ЦК та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивачка просила суд стягнути з Державної казначейської служби України на її користь на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями Слідчого управління ТУ ДБР у розмірі: 12 500 грн., сплачених адвокату за надання юридичної допомоги та 10 000 грн. моральної шкоди, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку. Крім того, позивачка просила стягнути з Державної казначейської служби України на її користь судові витрати, сплачені адвокату Бєліку В.Г. за надання правової допомоги при розгляді судом даного цивільного позову 12 500 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження наявності заподіяння їй моральної шкоди, відсутність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача. А сам по собі факт, що ухвалами апеляційних судів скасовувались ухвали слідчих суддів за скаргами позивачки не свідчить про заподіяння моральної шкоди, а ОСОБА_1 не доведено моральних страждань внаслідок бездіяльності ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві. Вимоги про відшкодування матеріальної шкоди полягають виключно в наданні позивачці правової допомоги у період досудового розслідування то такі витрати не є шкодою, яка може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок коштів державного бюджету, адже ці витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КПК України.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно застосовано норми матеріального права, а саме не застосовано ст. 1176 ЦК України, положення п. 1 ст. 1 та п. 1-1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того, суд не врахував рішення Конституційного Суду України № 12-рп2001 від 03 жовтня 2001 року, положення ч.1 ст. 40 КПК України, а також висновки Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17, від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19, постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 487/970/20, а також помилково послався на постанову Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19 в якій встановлені інші обставини, ніж ті, що є предметом даного спору. До того ж, зауважує, що 20 місяців досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000037 від 15 червня 2018 року свідчить про порушення слідчим ТУ ДБР своїх обов`язків, зазначених в ч.2 ст.9 КПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки позиція викладена нею в апеляційній скарзі ґрунтується на припущеннях та суб`єктивному тлумаченні нею норм чинного законодавства України.

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві, у своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просило в задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскільки судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що в провадженні ТУ ДБР у м. Миколаєві знаходилось кримінальне провадження №0000037 від 14 червня 2018 року за заявою ОСОБА_1 , яке зареєстроване 15 червня 2018 року за ознаками ч.1 ст. 375 КК України щодо постановлення суддею Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2 завідомо неправосудного рішення у цивільній справі за її позовом про відшкодування збитків майнової та моральної шкоди, яке постановою слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві від 03 липня 2019 року закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину та закінчення строку досудового розслідування (а.с. 8-12).

В ході досудового розслідування ОСОБА_1 неодноразово зверталась зі скаргами на орган досудового розслідування до слідчих суддів, які були задоволені.

Так, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року були задоволені апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , якою ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2019 року про повернення скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого від 03 липня 2019 року про закриття кримінального провадження скасовано. Матеріли скарги ОСОБА_1 направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в порядку ст. ст. 303-307 КПК України (а.с. 20-23).

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 22 січня 2020 року задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2019 року, якою ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2019 року про відмову у задоволені скарги ОСОБА_1 про скасування постанови слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління ДБР про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення за ч.1 ст.375 КК України скасовано. Призначено новий розгляд в суді першої інстанції скарги ОСОБА_1 про скасування постанови слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві Балаєнка М.С. від 03 липня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000037 за ознаками ч.1 ст. 375 КК України (а.с.29-32).

Як на підставу задоволення своїх позовних вимог позивачка посилається на незаконність та бездіяльність СУ ТУ ДБР м. Миколаєва під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000037 за ознаками ч.1 ст. 375 КК України, які безпідставно закрили кримінальне провадження внаслідок чого їй завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. ст. 1166, 1176 ЦК України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 с. 13 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок Великої Палати Верховного Суду справа №487/10128/14-ц від 12 червня 2019 року).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Таким чином, враховуючи підстави відшкодування шкоди, зазначені позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що положення ч. 1 ст. 1176 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у даному спорі не можуть бути застосовані.

Посилання ОСОБА_1 на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковим, оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на заявників, потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду постанова від 27 травня 2020 року (справа № 585/724/19).

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стст.1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відмовляючи у відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з того, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалах слідчих суддів за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок того, що постановою слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві від 03 липня 2019 року було закрито кримінальне провадження матеріали справи не містять. Також позивачкою не доведено причинний зв`язок між діями посадових осіб ТУ ДБР у м. Миколаєві та настанням тих негативних наслідків про які вона вказує.

Права ОСОБА_1 , на порушення яких остання посилалася, а саме з підстав закриття кримінального провадження, були відновлені шляхом оскарження таких дій та рішення слідчого в порядку, визначеному КПК України.

Сам по собі факт задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 на постанову слідчих суддів стосовно її скарги на постанову слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві від 03 липня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000037 за ознаками ч.1 ст. 375 КК України не підтверджує заподіяння шкоди позивачці, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконністю закриттям кримінального провадження, та настанням шкоди.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що слідчий здійснив процесуальні дії з порушенням процесуального закону, а тому повинен нести цивільно-правову відповідальність, не можуть бути задоволені через не доведення усіх складових деліктної відповідальності.

Вказане узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду викладених у постановах від 13 травня 2020 року справа №638/8636/17-ц, від 19 березня 2020 року справа №686/13212/19, від 20 січня 2021 року справа № 686/27885/19.

До того ж, ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2020 року, яка залишена буз змін ухвалою Херсонського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року у задоволені скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, Балаєнка М.С. від 03 липня 2019 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке 14 червня 2018 року внесені до ЄРДР за №0000037, зареєстровані 15 червня 2018 року за ч. 1 ст. 376 КК України відмовлено (а.с.90-97).

Колегія також погоджується з висновком суду про відмову у задоволені вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Так, ОСОБА_1 заявлені вимоги щодо відшкодування 12 500 грн. матеріальної шкоди, які полягають виключно у витратах позивачки на оплату правової допомоги у період досудового розслідування в рамках кримінального провадження.

Між тим, судові витрати, понесені у кримінальному провадженні, зокрема і витрати на правову допомогу, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок коштів державного бюджету.

Зазначені витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КПК України.

Велика Палата Верховного Суду (справі № 462/6473/16-ц) зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Порядок розподілу процесуальних витрат, до яких належать зокрема і витрати на правову допомогу (ст. 118 КПК України), у кримінальному провадженні врегульований статтею 124, 126 КПК України.

За таких обставин, звернення позивача з цивільним позовом про відшкодування матеріальної шкоди, у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс під час досудового розслідування, є необґрунтованим та такими, що не підлягає задоволенню.

Отже, суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що обґрунтованість її позовних вимог підтверджується судовою практикою Верховного Суду є безпідставними, оскільки у зазначених постановах Верховного Суду, на які посилається вона, встановлені інші фактичні обставини справи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи (зокрема витрати на правничу допомогу), у разі відмови в позові покладаються на позивача у зв`язку з чим підстави для стягнення на користь позивачки витрат на правничу допомогу, понесених нею у зв`язку із судовим розглядом даного цивільного позову відсутні.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 26 березня 2021 року.