Справа № 697/122/21
Провадження № 2/697/228/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря с/з Васянович Ю.В.

представника позивача адвоката Бовшика М.Ю.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Канів, Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини та неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 (далі також ОСОБА_2 , позивачка) звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення аліментів на утримання дружини та неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 23.10.2018 сторони зареєстрували шлюб у Канівському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Черкаській області, актовий запис № 185. Під час шлюбу в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні. За досить довгий період та на час звернення до суду з позовом, відповідач матеріальної допомоги не надає, незважаючи на неодноразові її звернення. Відповідач цілком здоровий та працездатний, має стабільний дохід у вигляді грошових коштів, інших дітей, крім їхнього сина, а також непрацездатних батьків відповідач не має, аліментів нікому не платить, тому він має змогу сплачувати аліменти на утримання спільної дитини.

З огляду на зазначене, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь кошти (аліменти) на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною вісімнадцяти років, а також кошти (аліменти) на її утримання у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви до суду і до досягнення ОСОБА_3 трьохрічного віку; стягнути судові витрати з відповідача на користь позивачки.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Бовшик М.Ю. підтримав заявлені вимоги з підстав викладених в позовній заяві, зазначив, що дитині у всякому разі повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий рівень життя позивачка не може забезпечити, а тому батько, який є здоровий та працездатного віку, зможе сплачувати аліменти на дитину та на утримання дружини.

Відповідач в судовому засіданні зазначив, що не заперечує проти сплати аліментів на дитину та зазначив, що готовий сплачувати аліменти навіть в більшому розмірі, ніж це визначено законом, однак за умови, якщо ці кошти будуть спрямовуватися на забезпечення інтересів лише дитини, а не дружини. Крім цього, відповідач вказав, що коли проживав разом з сім`єю, то саме за рахунок його доходу він постійно утримував як дружину, так і їхню спільну дитину. Ним було повністю задоволено потреби дитини у сезонному одязі, взутті, продуктах харчування, тощо.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який був зареєстрований Канівським міськрайонний відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , відповідний актовий запис № 185 (а.с.12).

Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Канівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11.03.2020 (а.с.13).

Сторонами не заперечується, що позивачка перебуває у декретній відпустці вдома по догляду за дитиною. Дитина проживає разом з позивачкою.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області від 10.03.2021 № 818, на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом та ведуть спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі протоколу від 10.03.2021 № 22 (а.с.85).

На даний час між батьками виник спір з приводу участі батька в утриманні дитини.

Оцінивши всі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача адвоката Бовшика М.Ю. та відповідача ОСОБА_1 , враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд дійшов до таких висновків.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Це положення відображене і в національному законодавстві.

Так, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Системний аналіз норм законодавства дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Таким чином, правила Конвенції декларують, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3).

Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі, що передбачений законодавством, та надано належні і допустимі докази щодо доведення обставин, на яких ґрунтується така вимога, суд вважає, що позов про стягнення аліментів на дитину підлягає задоволенню, тому необхідно стягнути з відповідача на ім`я позивача, аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.01.2021 і до повноліття дитини.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, слід зазначити наступне.

Як вбачається з позовної заяви, у зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивачка не має змоги працювати і утримувати себе, при цьому відповідач є здоровим молодим чоловіком, який працездатний та працює.

У добровільному порядку питання щодо утримання позивачки відповідачем до досягнення їхньою дитиною трьох років останніми не вирішено.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Особливим видом права жінки на утримання є її право на утримання чоловіком у разі проживання з нею їхньої дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу жінки та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Згідно з ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Таким чином, законодавством України передбачено право жінки-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що жінка, з якою проживає спільна з чоловіком дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить жінці-матері незалежно від цієї обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягувати на користь позивачки аліменти на утримання останньої у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення з заявою до суду і до досягнення дитиною трирічного віку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає стягнення аліментів у межах суми за один місяць до негайного виконання.

Доводів про неможливість надання матеріальної допомоги позивачці, відповідач суду не надав, тому є всі підстави для стягнення з нього аліментів на утримання дружини до досягнення їх дитиною трирічного віку.

При цьому, посилання відповідача на те, що він на даний час не працює, а тому не може сплачувати аліменти, суд вважає безпідставними та необгрунтованими, оскільки, як вбачається з трудової книжки відповідача, копію якої в судовому засіданні долучено до матеріалів справи, відповідач звільнився за власним бажанням 05.03.2021, тобто після звернення позивачки до суду з вищевказаним позовом. Крім цього, як зазначалося вище, як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини.

Також безпідставними є посилання відповідача на виписку по його банківському рахунку та копії фіскальних чеків про купівлю ним продуктів харчування, ліків та засобів побутової хімії, оскільки вони датовані лютим-березнем 2021 року, тобто вже після того, як позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. Крім того, з банківської виписки (а.с.45) вбачається, що ОСОБА_2 була відправником грошового переказу, а не його отримувачем.

Довідки територіального комітету № 11 від 19.02.2021 (а.с.49, 50), надані відповідачем про те, що він дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не є підтвердженням того, що ОСОБА_2 та їхній син ОСОБА_3 , перебували на утриманні відповідача.

Згідно статті 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Датою подачі позову є 27.01.2021.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи статтю 28 Правил адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року, необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат, в даному випадку, витрат на професійну правничу допомогу є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання позову та подання його до суду, участі в судових засідання, ознайомлення з матеріалами справи та значенням справи для сторони.

У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як вбачається з матеріалів справи, правничу допомогу позивачці надавав адвокат Бовшик М.Ю. на підставі договору № 88 про надання правової допомоги від 15.12.2020 (а.с.76-83).

В матеріалах справи наявна копія ордеру про надання правової допомоги від 27.01.2021 між ОСОБА_2 та адвокатом Бовшиком М.Ю. на підставі договору про надання правової допомоги № 88 від 15.12.2020 (а.с.19).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 88 від 15.12.2020, ОСОБА_2 сплатила адвокату Бовшику М.Ю. 1000 грн. за надання правової допомоги.

Суд вважає співмірним розмір витрат позивача на оплату послуг адвоката із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання позову, надання юридичної консультації, аналіз та дослідження наданих клієнтом доказів, а тому відшкодування цих витрат у розмірі 1000 грн. є адекватною компенсацією витрат на правничу допомогу у справі про стягнення аліментів.

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. 00 коп.

Щодо розподілу судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги містять дві вимоги немайнового характеру стягнення з відповідача аліментів на утримання сина та на утримання дружини.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (908 грн.).

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, відповідно до пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та подала позовну заяву у січні 2021 року, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 1 816 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 259, 265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 180-182 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини та неповнолітньої дитини задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.01.2021 і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 27.01.2021 і до досягнення дитиною сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішення в частині стягнення аліментів допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь держави /отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: 0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106/ судовий збір в розмірі 1816,00 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.03.2021.

Головуючий Б . К . Скирда