Дата документу 30.03.2021 Справа № 331/3410/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН331/3410/16Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
Пр. № 22-ц/807/1322/21Суддя-доповідач Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кочеткової І.В.,

суддів Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначав, що 13 березня 2008? ? року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZPC0GI, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 153 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13 березня 2019 року.

13 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № ZPC0GI, за умовами якого ОСОБА_2 поручився відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI.

ЗАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало, надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 153 000,00 грн.

13 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 13 березня 2008 року № ZPC0GI, за умовами якого суму заборгованості за кредитом зі 150 731,79 грн було конвертовано у 32 555,46 дол. США.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 31 березня 2016 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 114 236,34 дол. США, що еквівалентно 2 994 134,47 грн, яка складається з: 31 876,64 дол. США - заборгованість за кредитом, 25 191,17 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 5 572,12 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 51 596,41 дол. США - пеня, та судовий збір у розмірі 44 912,02 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 13 березня 2008 року №ZPC0GI у розмірі 114 236,34 дол. США, що еквівалентно 2 994 134,47 грн.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину.

Зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийнято судом першої інстанції до провадження у цій справі разом із первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018? ? року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI у розмірі 48 769,72 доларів США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 31 березня 2016 року еквівалентно 1 278 254,36 грн, яка складається з основної заборгованості за кредитом за період з 24 квітня 2011 року в розмірі 28 456,70 дол. США, заборгованості за відсотками за період з 04 квітня 2011 року до 31 березня 2016 року в розмірі 20 313,02 дол. США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI у розмірі 17 427,30 дол. в США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 31 березня 2016 року еквівалентно 456 769,53 грн, яка складається з основної заборгованості за кредитом за період з 24 листопада 2016 року в розмірі 16 545,35 дол. США, заборгованості за відсотками за період з 24 листопада 2016 року до 31 березня 2016 року в розмірі 881,95 дол. США.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у частині стягнення заборгованості за комісією за користування кредитом в сумі 5 572,12 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 51 596,41 дол. США залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 19 173,81 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 6 851,54 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину задоволено частково.

Визнано недійсним положення пункту 8.1 додаткової угоди від 13 серпня 2008 року до кредитного договору від 13 березня 2008 року № ZPC0GI, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», у частині сплати позичальником за кредитом винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 кредитного договору від 13 березня 2008 року № ZPC0GI.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору від 13 березня 2008 року № ZPC0GI та додаткової угоди до нього від 13 серпня 2008 року залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі кредитного договору від 13 березня 2008 року ОСОБА_1 отримала від банку кредит у розмірі 153 000,00 грн. Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодилася з тим, що вона ознайомлена з детальним описом загальної вартості кредиту (пункт 1.2) та додатком 1 до договору «Загальна вартість кредиту».

З 13 березня 2008 року до 13 серпня 2008 року позичальник належним чином виконувала умови кредитного договору, що свідчить про повне погодження з порядком нарахування платежів за договором.

Суд встановив наявність підстав для визнання недійсним положення пункту 8 додаткової угоди від 13 серпня 2008 року до кредитного договору в частині сплати позичальником за кредитом винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 цього договору, виходячи з того, що винагорода за резервування ресурсів не є послугою в розумінні статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яка здійснюється на замовлення споживача, а тому вказана умова договору підлягає визнанню недійсною.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором у неї виникла заборгованість, яка станом на 31 березня 2016 року становить 114 236,34 дол. США та складається із основної заборгованості за кредитом - 31 876,64 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 25 191,17 дол. США, комісії - 5 572,12 дол. США, пені - 51 596,41 дол. США, що еквівалентно 2 994 134,47 грн.

Представник ОСОБА_1 подав до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя клопотання про застосування позовної давності.

Пунктом 5.5 додаткової угоди від 13 серпня 2008 року сторони збільшили строк позовної давності до 5 років.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Оскільки банк звернувся до суду з позовом лише 24 квітня 2016 року, суд першої інстанції вважав, що задоволенню підлягають вимоги лише щодо стягнення заборгованості в межах п`ятирічного строку позовної давності до дня направлення позовної заяви, за період з 24 квітня 2011 року до 31 березня 2016 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення первісного позову Банку та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу (т.с. 4 а.с. 172-183), в якій просили рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Банку відмовити у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги із уточненнями задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції залишили поза увагою отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у національній валюті - гривнях, незважаючи на те, що банк у позові вимагає виконання зобов`язання у доларах США.

Усупереч вимогам пунктів 2.1, 2.2, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 54/13808, банк не повідомив позичальника у письмовій формі про умови кредитування, орієнтовну та сукупну вартість кредиту. Зазначене також свідчить про порушення банком положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд безпідставно та усупереч положенням статей 78, 89 ЦПК України відхилив висновок судово-економічної експертизи від 05 жовтня 2017 року.

Суд неправильно застосував до спірних відносин положення статей 256, 257, 261 ЦК України щодо позовної давності.

Суд не врахував наявність у матеріалах справи досудової вимоги банку про дострокове погашення ОСОБА_1 заборгованості, адресованої їй 29 квітня 2014 року, змінивши таким чином строк виконання основного зобов`язання, що унеможливлює стягнення відсотків за користування кредитом поза межами указаної дати. Зазначене також свідчить про припинення поруки ОСОБА_2 відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» заперечувало проти доводів відповідачів, вважало їх необґрунтованими та просило відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_2 . Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року не прийнято до розгляду і повернути заявникові (т.4, а.с.204).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року в оскаржуваній частині залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 04 липня 2019 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018? ? року та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 липня 2019? ? року в частині вирішення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди, договору поруки та іпотеки недійсними та застосування правових наслідків недійсності правочину, залишено без змін.

Верховний Суд не погодився з висновками судів в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків за період з 04 квітня 2011 року до 31 березня 2016 року. Зокрема, у постанові Верховного Суду зазначено, що апеляційним судом не дана оцінка доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності врахування дострокових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» від 29 квітня 2014 року, якими банк фактично змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до статті 1050 ЦК України, та повідомив її про необхідність повернення суми кредиту у повному обсязі, процентів, комісії та штрафних санкцій протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги (т. 4, а. с. 184). Враховуючи, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, суд апеляційної інстанції не встановив наявність обставин, пов`язаних з виникненням у ОСОБА_1 обов`язку щодо дострокового повернення кредиту та сплати відсотків у повному обсязі.

Крім того, вирішуючи питання про розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визначив, що вимоги банку до ОСОБА_1 можуть бути задоволені у межах суми 48 769,72 дол. США, а до ОСОБА_2 - у межах суми 17 427,30 дол. США. Формулюючи резолютивну частину рішення, суд першої інстанції зазначив про солідарне стягнення з? позичальника на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості у розмірі 48 769,72 дол. США, а з поручителя - про солідарне стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості у розмірі 17 427,30 дол. США. Зазначене формулювання суду не узгоджується з положеннями ЦК України щодо змісту, мети та випадків застосування солідарного обов`язку боржників. За змістом резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» може стягнути солідарно з поручителя як заборгованість у розмірі 48 769,72 доларів США, так і у розмірі 17 427,30 дол. США, тоді як межа його відповідальності як поручителя обмежена судом сумою 17 427,30 дол. США.

В засідання апеляційного суду представник позивача не з`явився, повістки про виклик до суду отримав завчасно, що підтверджується розписками про вручення повістки 07.03.2021 представнику Банку. Суд визнав причини неявки представника позивача неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів ОСОБА_3 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Банк із рішенням суду першої інстанції у цій справі погодився, останнє в апеляційному порядку, у тому числі в частині відмови у задоволенні його первісного позову, не оскаржував.

Рішення суду першої інстанції переглядається тільки в частині задоволення позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника і поручителя.

Встановлено, що 13 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБангк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ZPC0GIбуло укладено кредитний договір № ZPC0GI, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 153 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13 березня 2019 року.

У пункті 1.2 указаного кредитного договору зазначено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у пунктах 1.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.4, 4.1, 5.2, 5.3.3, 5.3.12, 6.3, 6.5, а також у додатку №1 до цього договору, а саме: суми кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення.

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору кредит надається строком погашення не пізніше 13 березня 2019 року на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із пунктом 2.4 кредитного договору позичальник зобов`язується щомісячно до 13-го числа кожного місяця, починаючи з наступного дня після укладення кредитного договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2 392,97 грн; останню плату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 13 березня 2019 року.

13 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір поруки № ZPC0GI (т. 1, а. с. 23-24).

Згідно з пунктом 1 зазначеного договору поруки поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 13 березня 2008 року № ZPC0GI та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому.

Відповідно до пункту 1.3 договору поруки поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем.

На підставі розрахунку заборгованості за кредитним договором (т. 1, а. с.5-10), виписок з рахунків боржника (т. 1, а. с. 195-250, т. 2, а. с. 1-250, т. 3, а. с. 1-229) суд першої інстанції установив, що в період з 13 березня 2008 року до 13 серпня 2008 року ОСОБА_1 здійснювала щомісячне погашення кредиту відповідно до його умов, сплачуючи на рахунок банку щомісячний платіж, визначений у пункті 2.4 кредитного договору.

13 серпня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про зміну валюти кредиту за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI, просила залишок заборгованості за договором в розмірі 150 731,79 грн конвертувати в долари США (т. 1, а. с. 21).

13 серпня 2008 року ОСОБА_1 підписала заяву № 82 про продаж іноземної валюти (т. 1, а. с. 22), якою доручила ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити операцію щодо продажу 32 555,46 дол. США з метою погашення заборгованості за кредитом в сумі 150 731,79 грн, для здійснення операції щодо зміни валюти кредиту з гривень на долари США.

13 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було підписано додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 13 березня 2008 року № ZPC0GI (т. 1, а. с. 17-20), якою було змінено валюту кредиту з гривень на долари США, зміст кредитного договору було викладено в новій редакції.

У пунктах 1.1, 1.2 зазначеної додаткової угоди до кредитного договору визначено суму кредитних коштів, які банк зобов`язався надати позичальнику, строк, вид та призначення кредиту, розмір відсотків, винагород та щомісячного платежу, період сплати. Порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розмірі 8 договору.

Розділом 2.2 додаткової угоди визначено обов`язок позичальника повертати кредит шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до умов договору.

Відповідно до підпунктів 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4 додаткової угоди позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до підпунктів 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2, 8.1 договору, сплатити банку винагороду згідно з пунктами 7.2 та 8.1 договору, погашення кредиту здійснити в порядку, сумах і строки, передбачені пунктом 2.3.3 та 8.1 цього договору.

Розділом 3 додаткової угоди зазначається порядок розрахунків позичальника за наданий кредит:

За користування кредитом позичальник щомісяця сплачує відсотки по кредиту (пункт 3.1 додаткової угоди). Нарахування відсотків, а також винагород, передбачених пунктами 7.2 та 8.1 договору, здійснюється в останню дату їх сплати. Відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається.

Розділом 4 додаткової угоди встановлено обов`язок позичальника сплатити комісію банку за резервування ресурсів.

Згідно з пунктом 4.1 договору для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах зазначених у графіку погашення кредиту (додаток №2) до даного договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане банком право, зазначене у статті 4.1 договору, позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, зазначеному у статті 8.1 договору (пункт 4.2). Винагорода сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно з пунктом 4.2 договору (пункт 4.5).

За змістом пункту 5.1 кредитного договору на позичальника покладається відповідальність у вигляді сплати пені за невиконання умов договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості. Пеня нараховується в гривнях. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати.

Пунктом 5.5 договору визначено, що терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

У розділі 8 кредитного договору викладено основні умови договору:

пункт 8.1 - банк надає позичальнику суму кредиту на строк з 13 серпня 2008 року до 13 березня 2019 року в розмірі 32 555,46 дол. США із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, сплати винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 цього договору.

Станом на 13 серпня 2008 року залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит від 13 березня 2008 року № ZPC0GI складає 150 731,79 грн, що еквівалентно 32 555,46 дол. США.

Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток №1), який розраховується згідно із залишком заборгованості за кредитом станом на 13 серпня 2008 року.

пункт 8.4 - при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості та виписками за рахунком позичальника в період з 13 серпня 2008 року до 14 листопада 2008 року ОСОБА_1 у повному обсязі відповідно до графіка погашення кредиту вносила щомісячні платежі за кредитом, враховуючи відсотки та винагороди банку. У період з 14 грудня 2008 року до 24 вересня 2009 року ОСОБА_1 частково виконувала умови кредитного договору, здійснюючи щомісячні платежі за кредитом у розмірі, меншому від зазначеного в графіку погашення. 24 вересня 2009 року ОСОБА_1 здійснила останній платіж за кредитом у розмірі 217,73 дол. США, який було банком зараховано в рахунок сплати процентів, відповідно до черговості погашення платежів.

Після 24 вересня 2009 року ОСОБА_1 припинила вносити платежі за кредитним договором.

09 червня 2017 року за клопотанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом першої інстанції було призначено у справі судово-економічну експертизу, проведення якої було доручено судовому експерту Бондарчук Т. В.

05 жовтня 2017 року експертом надано суду висновок № 134/10-17, яким було надано відповіді щодо заявлених питань:

«1. Подорожчання загальної ціни договору склало 5 529,69 дол. США, що за курсом 4,63 грн за 1 дол. США складає 25 602,47 грн, що не відповідає вимогам Постанови Національного банку України № 168.

2. Згідно з умовами додаткової угоди від 13 серпня 2008 року банк нараховував щомісячну комісію, яка за 127 місяців складає 6 798,06 дол. США, позичальник сплатив комісію в розмірі 425,28 дол. США, що складає 2 652,68 грн.

3. Документально визначити суму щомісячного платежу за кредитом, що направляється на погашення процентів, суми кредиту не видається за можливе. Загальна ціна договору, абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) не визначені. Графік погашення кредиту від 13 серпня 2008 року позичальником не підписаний.

4. Сукупна вартість кредиту згідно з графіком погашення від 13 серпня 2008 року з урахуванням всіх фінансових послуг та інших фінансових зобов`язань не визначена. Сума що направляється на погашення процентів, становить 31 814,87 дол. США; на комісію - 6 798,06 дол. США; на основну заборгованість за кредитом - 32 555,46 дол. США. Значення подорожчання кредиту складає 5 529,69 грн.

5. Загальна ціна договору, абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором не визначені. Щомісячний платіж за кредитом повинен становити 2 372,90 грн, а не 2 392,97 грн, та є завищеним на 20,07 грн. Реальна процентна ставка складає 19,1106 %, та є заниженою на 4,1106 %. Щомісячний платіж з 13 серпня 2018 року повинен становити 554,86 дол. США, а не 559,83 дол. США, та є завищеним на 4,97 дол. США.

6. Визначити самостійно який розмір заборгованості повинен бути станом на момент пред`явлення позову не надається можливим.

7. Відповідність положення банку змісту договору експертом не встановлювалася.

8. Згідно з платіжним документом та меморіальними ордерами підтверджено видачу позичальнику кредиту в розмірі 153 000,00 грн, відображено погашення боргу в період з 13 березня 2008 року до 13 серпня 2008 року - 2 268,05 грн, з 15 вересня 2008 року до 24 вересня 2009 року - 678,82 дол. США".

Під час розгляду справи у суді першої інстанції (в судовому засіданні) представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 юрист ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про застосування до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» позовної давності. (т.с.1 а.с. 14-16).

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в? ? постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і? ? заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, що переглядається, не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості у визначеному банком розмірі, суд першої інстанцій виходив із того, що з огляду на наявність у матеріалах справи заяви відповідачів про застосування позовної давності стягненню підлягає основна заборгованість за кредитом та відсотки за користування кредитом за останні п`ять років, що передували зверненню до суду з позовом, а саме за період з 04 квітня 2011 року до 31 березня 2016 року.

За висновками суду першої інстанції поза межами строку позовної давності Банком заявлені вимоги про стягнення тіла кредиту на суму 2 994, 66 доларів США, крім того, заборгованість за тілом кредиту підлягає зменшенню на суму безпідставно сплаченої комісії у розмірі 425, 28 доларів США. Отже, з позичальника на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 28 456, 70 доларів США.

Дійшовши обґрунтованого висновку щодо розміру заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Сторони кредитного договору погодили виконання зобов`язання щодо погашення кредиту та сплату відсотків за його користування у вигляді періодичних платежів.

Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язувалась щомісячно погашати заборгованість за кредитом, відсотками та комісією окремими платежами (пункти 2.2.2, 3.1-3.6, 8.1, 8.2 кредитного договору в редакції від 13 серпня 2008 року), а саме до 13-го числа відповідного місяця.

Після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання боржника за договором не припиняється.

У межах строку кредитування з моменту укладення кредитного договору позичальник повинен, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця відповідно до графіка погашення кредиту. Починаючи з дня, наступного після закінчення строку дії кредитного договору, відповідач мав обов`язок, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати? ? Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Із наданого банком розрахунку відомо, що розмір заборгованості ОСОБА_1 розраховано станом на 31 березня 2016 року у сумі 114 236,34 дол. США, яка складається із основної заборгованості за кредитом у розмірі 31 876,64 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом 25 191,17 дол. США, комісії за користування кредитом у розмірі 5 572,12 дол. США, пені 51 596,41 дол. США, що еквівалентно 2 994 134,47 грн.

Встановлено та не заперечується ОСОБА_1 , що останній платіж за кредитом вона здійснила 24 вересня 2009 року.

За умовами кредитного договору від 13 березня 2008 року кінцевий термін повернення кредиту - 13 березня 2019 року.

АТ КБ «ПриватБанк» долучило до позовної заяви копію досудової вимоги про дострокове погашення ОСОБА_1 простроченої заборгованості, адресованої останній 19 січня 2016 року (т. 1, а. с. 11).

У вказаній вимозі ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило про наявність у? ОСОБА_1 простроченої заборгованості у загальному розмірі 107 146,57 дол. США, з яких: 15 540,34 дол. США - заборгованість за кредитом, 24 802,48 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 5 491,21 дол. США - комісія , 61 312,54 дол. США - пеня, а також про необхідність погашення простроченої заборгованості у термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання повідомлення.

У разі несплати простроченої заборгованості у вказаний термін ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору вимагало повернути суму кредиту в повному обсязі.

ОСОБА_1 вказала в апеляційній скарзі про необхідність врахування дострокових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», якими банк фактично змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до статті 1050 ЦК України, та додала копію іншої досудової вимоги, адресованої їй 29 квітня 2014 року, в якій банк повідомляв останню про необхідність повернення суми кредиту у повному обсязі, процентів, комісії та штрафних санкцій протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги. В зазначеній вимозі Банк указував, що розмір заборгованості за відсотками станом на 29.04.2014 становить 20 792, 43 доларів США (т. 4, а. с. 184).

Банк не заперечував факту направлення боржникові досудової вимоги від 29 квітня 2014 року.

Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що за межами позовної давності банком заявлені вимоги про стягнення тіла кредиту і відсотків за період з 13.08.2008 по 23.04.2011 у сумі 4 878, 69 доларів США , суд першої інстанції визначив до стягнення заборгованість за відсотками, нараховану за період з 24.04.2011 по 31.03.2016 у розмір 20 313, 02 долари США.

Проте, за розрахунком заборгованості, доданим до позовної заяви, станом на 29.04.2011 розмір прострочених відсотків становить 8 858, 38 доларів США, а не 4 878, 69 доларів США, як помилково зазначив суд першої інстанції (т.1, а.с.7) .

Крім того, враховуючи, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, нарахування Банком відсотків за користування кредитними коштами після 29 квітня 2014 року є неправомірним.

Відповідно до розрахунку заборгованості за період з 30 квітня 2014 року до 31 березня 2016 року Банком нараховано 4 498,74 доларів США відсотків.

Банком пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості за відсотками на суму 25 191, 17 доларів США. Зважаючи на те, що за вимогами про стягнення відсотків, нарахованих станом на 29 листопада 2011 року на суму 8 858, 38 доларів США Банком пропущено строк позовної давності, а за період з 30 квітня 2014 року по 31 березня 2016 року нарахування відсотків на суму 4 498, 74 долари США є неправомірним, визначена Банком заборгованість за відсотками підлягає зменшенню відповідно на 8 858, 38 доларів США і на 4 498, 74 долари США і становить 11 833, 63, долари США (25 191, 17 - 8 858, 38 - 4 498, 74 = 11 833, 63 доларів США).

За вказаних обставин з позичальника ОСОБА_1 на користь Банку підлягають стягненню заборгованість за тілом кредиту на суму 28 456, 70 доларів США, за відсотками, нарахованими за період з 24.04.2011 по 29.04.2014 у розмірі 11 833, 63 доларів США , а всього 40 290, 33 доларів США.

Вирішуючи питання про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У договорі поруки сторони не визначили строку дії поруки, а зазначили, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за договором про іпотечний кредит.

Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб`єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором.

Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов`язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

За змістом речення першого та третього зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обов`язку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку.

Разом із тим за змістом другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить до поручителя вимоги.

Правова природа зобов`язання у всіх випадках, передбачених статтею 559 ЦК України, є тотожною.

Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов`язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов`язань та настання строку виконання основного зобов`язання.

Виходячи з тотожної природи зобов`язань, які регулюються реченнями першим і третім частини четвертої статті 559 ЦК України та реченням другим частини четвертої цієї статті, правову конструкцію частини четвертої статті 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобов`язань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки пред`явлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобов`язання.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п`ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Разом із тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов`язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Зважаючи на те, що в досудовій вимозі від 29 квітня 2014 року банк повідомляв ОСОБА_1 про необхідність повернення суми кредиту у повному обсязі, процентів, комісії та штрафних санкцій протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги, отже на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України визнав, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором настав, а з відповідним позовом звернувся до суду тільки у квітні 2016 року, порука ОСОБА_2 у відповідності до ст.559 ЦК України припинилася.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову і стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за тілом кредиту на суму 28 456, 70 доларів США, за відсотками, нарахованими за період з 24.04.2011 по 29.04.2014 у розмірі 11 833,63 доларів США , а всього 40 290, 33 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог Банку слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що банк неправомірно вимагає повернення кредитної заборгованості в доларах, оскільки кредит надавався у гривнях, є неспроможними, оскільки 13 серпня 2008 року сторони уклали додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, якою змінили валюту кредитування з гривень на долари США.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок експерта, оскільки розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується належними і допустимими доказами. Не визначення експертом точної заборгованості не є підставою для відмови у позові за наявності належних і допустимих доказів про розмір невиконаних боргових зобов`язань.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення заборгованості з пені останнім не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21.03.2019 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі (т.4 а.с.205)

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати, понесені банком при звернені до суду першої інстанції в розмірі 15 238,810 гривень.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги судовий збір не сплатила та його сплату ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21.03.2019 року було відстрочено, ОСОБА_1 повина сплатити в дохід держави судовий збір в розмірі 22 858, 21 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» у солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI у розмірі 48 769,72 доларів США, стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI у розмірі 17 427,30 дол. в США, а також в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI у загальному розмірі 40 290, 33 доларів США (сорок тисяч двісті дев`яносто доларів США 33 центи), із яких за тілом кредиту 28 456, 70 доларів США, за відсотками, нарахованими за період з 24 квітня 2011 року по 29 квітня 2014 у розмірі 11 833, 63 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог Банку відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 15 238,80 гривень (п`ятнадцять тисяч двісті тридцять вісім гривень 80 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 22 858,21 гривень ( двадцять дві тисячі вісімсот п`ятдесят вісім гривень 21 копійка).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді А.В. Дашковська

О.М. Кримська