Справа № 265/7633/19
Провадження № 2/265/475/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

25 березня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Вайновського А.М., за участю секретаря судового засідання - Гавшиної А.С. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору про поділ майна між колишнім подружжям,

В С Т А Н О В И В

01 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору про поділ майна між колишнім подружжям. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10 грудня 2002 року перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 ними була куплена квартира АДРЕСА_1 . 04 січня 2016 року між ними було укладеного Договір про поділ майна між колишнім подружжям, (в подальшому Договір) який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шабадаш Л.С., даний договір припиняв права спільної сумісної власності подружжя щодо зазначеного у цьому договорі майна, керуючись при цьому принципом добровільності визначення способів розподілу спільного майна подружжя. Відповідно до пункту 2 та підпункту 2.6 Договору у власність ОСОБА_1 переходить майно: трьохкімнатна квартира за номером АДРЕСА_1 . Підпунктом 2.6.2. Договору передбачено, що згідно з цим договором колишнє подружжя знайшли згоду, що строком до 10 січня 2016 року ними буде укладено нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого відповідач дарує позивачу, 1/2 частини зазначеної квартири. Згідно п. 3 договору встановлено, що у зв`язку з поділом майна, та передачі частини майна чоловіка дружині, ОСОБА_1 , виплачує ОСОБА_2 грошову компенсацію у сумі 356 967,00 гривень, що еквівалентно 13700,00 євро під час підписання цього договору, що і було зроблено позивачкою. Грошова компенсація ОСОБА_2 була отримана, про що свідчить підпис останнього, однак до теперішнього часу зобов`язання за договором від 04.01.2016 не виконав. На підставі вище викладеного ОСОБА_1 , просить суду визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року було відкрите спрощене позовне провадження, справа призначена до судового засідання з викликом сторін.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, не заперечують проти винесення заочного рішення, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Також просила суд долучити до матеріалів справи копію поштового повідомлення про вручення ОСОБА_2 поштового направлення з заявою про необхідність з`явитися 12.03.2021 до нотаріуса для укладення договору дарування.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся смс повідомленнями, а також рекомендованими судовими повідомленнями, які були повернуті на адресу суду з відміткою «про відмову від одержання повідомлення». Відзиву на пред`явлений позов чи будь-яких інших заяв, що стосуються справи, повторно не надав.

За наведених обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України.

Дослідив матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно договору купівлі - продажу від 10 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Ніконенко Т.В, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 163 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його

Тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана обома в період шлюбу.

Згідно п.2.2. Договору про поділ майна колишнім подружжям від 4 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Шабадаш Л.С., у власність ОСОБА_1 , переходить трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу, та є приватною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до п.2.6.2 Договору, колишнє подружжя дійшли згоди, що строком до 10 січня 2016 року ними буде укладено нотаріально посвідчений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2.6.3 Договору, у разі ухилення від виконання п.2.6.2 цього договору однієї із сторін, а саме оформлення нотаріального договору дарування, інша сторона має право визнати право власності на 1/2 частину квартири шляхом звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності на частину квартири на підставі цього договору.

В рахунок компенсації за свою частку квартири ОСОБА_2 отримав грошову компенсацію від позивача в розмірі 356 967,00 гривень, що еквівалентно 13700 євро, що підтверджується підписом відповідача.

Відповідно до статті 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Положеннями статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Отже законодавець передбачив та надав можливість подружжю під час поділу спільного набутого майна за час шлюбу, укласти Договір про поділ такого майна.

Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 17 жовтня 2016 року, яке набрало чинності, було досліджено можливу недійсність правочину, та вирішено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору про поділ майна між колишнім подружжям від 4 січня 2016 року недійсним - відмовити.

Тобто суд прийшов до висновку, що договір від 04 січня 2016 року відповідає інтересам колишнього подружжя, тож є законним і не суперечить нормам діючого законодавства.

На підставі пункту 2.6.2 Договору, позивач зверталася до відповідача через приватного нотаріуса Шабадаш Л.С. шляхом направлення останньому нотаріально посвідченої заяви з проханням виконати зобов`язання передбачені п. 2.6.2 Договору та укласти нотаріально посвідчений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на ім`я позивачки. Останне повідомлення, було направлено відповідачеві 12.03.2021, та було проігноровано ОСОБА_2 . Що свідчить про відмову відповідача в добровільному порядку укладати договір дарування 1/2 частини квартири, що порушує законні права та інтереси позивача, яка зі свого боку виконала всі умови договору, та передала ОСОБА_2 грошову компенсацію, відповідно до п.3. Договору.

Відповідно до положень пункту 2.6.3 Договору про поділ майна між колишнім подружжям від 04.01.2016 року, у разі ухилення від виконання п. 2.6.2 цього Договору однією із сторін, а саме оформлення нотаріального договору дарування, інша сторона має право визнати право власності на 1/2 частину квартири шляхом звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності на частину квартири на підставі цього договору.

Відповідно до п.12 Договору, про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину ( в тому числі , але не обмежуючись статтями 215-236, 403, 601 ЦК України, щодо правових наслідків недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону ст. 64,68,69,70,92-103,190 СК України, сторонам нотаріусом роз`яснено. Договір відповідачем ОСОБА_2 було підписано особисто.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Оскільки сторони під час підписання договору визнали один за одним право власності на 1/2 частину квартири, позивач виконали всі умови, які передбачені Договором від 04.01.2016, а також намагалась у досудовому порядку вирішити спір, однак відповідач ухиляється від добровільного виконання зобов`язань, що порушує права та інтереси позивача, суд вважає за можливе на виконання умов п.2.6.3 Договору, задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 10 грудня 2002 року.

Що стосується позовної вимоги про визнання ОСОБА_1 єдиним власником спірної квартири, то суд відмовляє в цій вимозі, оскілки останній на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2002 належить Ѕ частина спірної квартири, а право власності на іншу Ѕ частину визнано судом.

Крім того, у відповідності до положень ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у розмірі 1006,50 гривень, а також . судові витрати в розмірі 500 гривень за проведення оціночної експертизи.

Керуючись ст. ст. 76, 81, 141, 265- 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору про поділ майна між колишнім подружжям - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , по 1/2 частині за кожним.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,5 кв.м., житловою площею 43.5 кв.м що належала на праві часткової власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1006,50 гривень, судові витрати в розмірі 500 гривень, а всього 1506 (одна тисяча п`ятсот шість) гривень 50 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію, щодо розгляду справи на офіційному веб-порталі судова влада України http://court.gov.ua/sud0538/.

Повний текст рішення складено 25 березня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 .

Представник позивача - адвокат Бубнова Людмила Василівна, свідоцтво ДН № 5295 від 26 грудня 2018 року, адреса для листування: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає в АДРЕСА_5 .

Суддя ______________________ Вайновський А.М.