З А О Ч Н Е Р I Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Лозова Харківської області
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:
головуючого - Харабадзе К.Ш.,
за участю секретаря - Бєловол О.О.,
Справа № 629/6029/20
Номер провадження 2/629/329/21
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Верона»
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальність «Українське бюро кредитних історій»
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу про визнання недійсним договору позики
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, в наданій суду заяві представник позивача просив розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивачки, заперечень щодо заочного розгляду справи від позивача, її представника до суду не надходило.
Представник відповідача Товариство з обмеженою відповідальність «Українське бюро кредитних історій» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, відзиву до суду не надходило.
Представник відповідача ТОВ «ФК Верона» - адвокат Тихонов О.А. у судове засідання не з`явився, просив розглянути раніше подану цим відповідачем заяву про передачу справи за належною підсудністю у його відсутність. В клопотанні про передачу справи за належною підсудністю відповідач зазначав, що справа має бути направлена для розгляду в Оболонський районний суд м. Києва за місцем знаходження відповідача, враховуючи, що наведені в позові відомості і доводи є суперечливими, оскільки позивач вказувала, що договори позики з ТОВ «ФК Верона» не укладала, не уповноважувала інших осіб на укладення від її імені таких договорів, що означає, що вона не є споживачем фінансових послуг, які надаються ТОВ «ФК Верона», тому є хибними посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів».
Представник позивача ОСОБА_2 в заяві до суду просив залишити без задоволення дану заяву відповідача, посилаючись на те, що в договорі позики сам відповідач ТОВ «ФК Верона» зазначив ОСОБА_1 споживачем кредиту, позивач зареєстрована та мешкає у м. Лозова Харківської області.
Розв`язуючи питання про передачу справи за належною підсудністю, суд враховує, що згідно зі ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; 2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу. Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.
Суд бере до уваги, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Сторони користуються рівними процесуальними правами/ст. ст. 48,49 ЦПК України/. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред`явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги.
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Таким чином аналіз вказаних норм є підставою вважати, що споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу, тобто фізичній особі, на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю.
У даному випадку зміст договору свідчить про надання грошових коштів на умовах фінансового кредиту фізичній особі для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю.
Отже, суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для направлення даної справи за підсудністю за місцем знаходження відповідача ТОВ «ФК Верона».
Щодо розгляду справи по суті за відсутності відповідачів, належних чином повідомлених про такий розгляд, суд зазначає, що від них відзивів не надходило і враховує таке.
З матеріалів справи убачається, що 20.01.2021 року у даній справі було відкрито провадження, призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу визначено 15-дений строк з дня вручення ухвали для подання відзиву, доказів. За адресою місцезнаходження ТОВ «ФК Верона» суд направляв копію ухвали про відкриття провадження, копію позову з додатками, копію уточненого позову, які даний відповідач згідно з розпискою про вручення поштового відправлення отримав 01.02.21/а.с.60/.
Крім того, на клопотання ТОВ «ФК Верона» вих № 113-16/02 від 16.02.2021 року суд 18.02.2021 направив позов на електрону адресу товариства, яка була зазначена в клопотанні/а.с.69/. Відзив ТОВ «ФК Верона» до суду не надходив.
Суд не убачає підстав для відкладення справи оскільки суд враховує, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Суд зауважує, що справа розглядається у порядку спрощеного провадження, і законодавець у статті 275 ЦПК України визначив строки розгляду справи у такому порядку - протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі(ухвала про відкриття провадження прийнята 20.01.2021 року). Про призначені судові засідання відповідачі повідомлялися. Крім того, стаття 223 ЦПК України встановлює, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому, суд може вирішити спір по суті.
Виходячи з викладеного, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється
Дослідивши матеріали справи, суд доходить до такого.
Судом встановлено, що 20.05.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Верона» та від імені ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферта) № 453477 в електронній формі /а.с. 16-21/.
Загальний розмір наданої позики становив 3600 грн на строк до 17.06.2019 включно.
04.07.2020 ОСОБА_1 звернулася до Лозівського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про те, що 20.05.2019 невідома особа шахрайським шляхом заволоділа її грошовими коштами /а.с. 9/.
У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Статті 77-80 ЦПК України встановлюють, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ствердження представника позивача про наявність у користуванні ОСОБА_1 станом на 20.05.2019 сім-карти оператора мобільного зв`язку «ВФ Україна» з номером - НОМЕР_1 , про звернення ОСОБА_1 до відділення оператора мобільного зв`язку «ВФ Україна» і повідомлення їй про викрадення номеру телефону НОМЕР_1 , про звернення ОСОБА_1 до відділення АТ КБ «ПриватБанк» з метою блокування рахунків, про рух грошових коштів ОСОБА_1 , про знаходження ОСОБА_1 на час вчинення правочину у м. Лозова Харківської області у відповідності до вимог ст. 12,13,81 ЦПК України не були доведені при розгляді справи належними та допустимими доказами.
Представник позивача також, зазначаючи, що проведеним досудовим розслідуванням, повністю встановлений факт вчинення шахрайських дій відносно фінансових установ від імені позивача, не врахував, що досудове розслідування, розпочате за заявою позивача, триває, і вирок у кримінальному провадженні не ухвалено, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), проте сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення має бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним відповідно до припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення: під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Враховуючи наведене, оспорюваний договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферта) № 453477 від 20.05.2019 є неукладеними, тому у задоволенні позову про визнання його недійсним необхідно відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.
Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного(неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов про зобов`язання вчинити певні дії; про зобов`язання утриматися від певних дій; тощо.
Задоволенню не підлягають і вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальність «Українське бюро кредитних історій» видалити інформацію щодо фінансового зобов`язання ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Верона» за договором позики № 453477 від 20.05.2019 з підстав, які викладені судом вище, у зв`язку з недоведеністю.
Керуючись статтями 12, 13, 81, 265-268 ЦПК України, суд
Прийняти ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» про направлення справи за підсудністю.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про визнання недійсним договору позики - відмовити.
Позивач може оскаржити рішення до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1
Суддя К.Ш. Харабадзе