провадження № 22-ц/824/3769/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов Владислав Олегович, про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 28 січня 2009 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13 жовтня 2001 року ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , якому на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . 28 січня 2009 року ОСОБА_1 без згоди позивача подарував квартиру ОСОБА_3 . В оспорюваному договорі дарування визначено, що право власності на спірну квартиру у обдарованого виникне з моменту прийняття документів, які підтверджують право власності на вказане нерухоме майно, інших документів, які підтверджують належність дарувальнику предмету договорів та ключів. Право власності у обдарованого не може виникнути, оскільки приватний нотаріус при посвідченні спірного договору дарування порушив процедуру нотаріального посвідчення, не отримавши згоди позивача як дружини та співвласника квартири.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 , відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції помилково посилається в рішенні на норми СК України, який не має відношення до спірних правовідносин. До даних правовідносин варто також застосовувати і норми Кодексу про шлюб та сім`ю України. Приватизоване майно вважалося спільною сумісною власністю подружжя, адже воно отримане за період шлюбу і не є даром або спадщиною. Квартира, відчужена за договором, являлася майном, набутим подружжям за час шлюбу і належала подружжю на праві спільної сумісної власності. Для укладення договору дарування потрібна була нотаріально посвідчена згода другого з подружжя. ОСОБА_2 дізналася про порушення її прав у 2017 році, коли відповідач почав заявляти права на спірну квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_1 отримав у приватну власність квартиру на підставі розпорядження органу приватизації. Право на приватизацію у нього виникло значно раніше, ніж він зареєстрував шлюб, оскільки подав документи ще до 13 жовтня 2002 року. Видача свідоцтва є лише завершальною стадією процедури оформлення права на приватизацію квартири, яке виникло значно раніше. Тобто, квартира є особистою приватною власністю та режим спільного майна на неї не розповсюджується. ОСОБА_2 проживала у квартирі з чоловіком та знала, що її чоловік подарував квартиру у 2009 році. Позов був поданий лише в липні 2017 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 13 жовтня 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.7).

ОСОБА_1 належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у місті Києві радою від 27 травня 2002 року згідно розпорядження органу приватизації № 886 від 27 жовтня 2002 року (а.с.8,9).

Вказані свідоцтво та розпорядження містяться у матеріалах справи (а.с.109).

ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 17 лютого 2006 року, що підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в місті Києві (а.с.17).

28 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник передає, а обдарований приймає в дарунок квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О. (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.50).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Підставою для звернення до суду з позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , стало те, що вона як дружина не надавала згоду на укладення договору дарування квартири, яка на її думку, є спільною сумісною власністю подружжя.

У той же час, як вірно зазначив суд першої інстанції, квартира, яка є предметом договору дарування, не є об`єктом права спільної сумісної власності, виходячи з наступного.

На момент набуття ОСОБА_1 у власність квартири діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, Закон України «Про власність» та Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Згідно положень ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За змістом положень ч.1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Судом встановлено, що квартира, яка є предметом договору дарування, належала ОСОБА_1 на праві особистої власності, оскільки право власності на неї він набув у порядку приватизації. У пункті 3 договору зазначено, що квартира належить «Дарувальнику» на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у місті Києві радою від 27 травня 2002 року, на підставі розпорядження органу приватизації № 885 від 27 травня 2002 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 28 травня 2002 року, записаного у реєстрову книгу № 4576.

З урахуванням висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного правочину був єдиним власником житла, оскільки спірна квартира була набута ним у власність до 01 січня 2004 року, тобто, до набрання чинності СК України, в результаті приватизації, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 25 березня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.