РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Гожа Г.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

18 вересня 2019 року до Рівненського міського суду звернувся ОСОБА_3 із позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову вказує, що 01.09.2018 року між фізичними особами: ОСОБА_4 та ним, які за визначеним у договорі як сторони не перебували у статусі суб`єктів господарювання - фізичних осіб підприємців, укладено договір оренди нежитлових приміщень (автомийки) № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , № НОМЕР_2 , загальною площею 70 м.кв., по АДРЕСА_2 (п. 1.1., 1.2., 1.3., 2.1.), з переліченими матеріальними цінностями згідно Акту відповідального зберігання від 01.09.2018 р. Вказує, що пунктом 1.2. договору оренди передбачено, що об`єкт оренди на момент передачі знаходиться в повністю робочому стані, обладнаний усім необхідним обладнанням в робочому стані, придатний для використання автомийки (п. 1.3.). За цим договором, Орендар зобов`язався внести страхову суму у розмірі 24 000 грн. (п.4.1.). та щомісяця вносити плату за об`єкт оренди у розмірі 24 000 грн. Крім того пунктом 4.6. договору передбачено обов`язок орендаря сплачувати платежі за фактично спожиту електричну енергію (лічильник № 89171), за спожиту воду (лічильник № 1344141), інтернет, 1/2 рекламної вивіски, 200 грн./міс. за оренду одного металевого стелажа для сушки килимів. Зазначає, що актом відповідального зберігання від 01.09.2018 р. Орендарю передано один металевий стелаж (Акт № п/п 10). Пунктом 2.4 договору оренди було передбачено, що на період дії договору Орендар несе ризик випадкової або умисної загибелі, що унеможливлює ремонт або реконструкцію, пошкодження або крадіжку орендованого Майна, а тому зобов`язується сплатити суму вказану в Акті приймання передачі майна. Інших зобов`язань Орендаря, стосовно оплати, орендованого майна цим договором передбачено не було. Зазначає, що обладнання, згідно Акту відповідального зберігання від 01.09.2018 р., за цим договором оренди є предметом оренди та плата за оренду цього обладнання визначена як загальна плата за цілий об`єкт оренди у розмірі 24 000 грн. щомісяця (п. 4.1. договору оренди). По між тим, ОСОБА_4 01.09.2018 р. уклала з ним «договір кредитування». За предметом цього, так би мовити «договору кредитування», він мав лише зобов`язання, з посиланням на договір оренди від 01.09.2018 р., сплатити вартість обладнання, яке розміщено у об`єкті оренди, а саме: Апарат високого тиску НDS 695-4М - 1400 євро; Апарат високого тиску НD 10/21-48 - 1100 євро; Компресор Urаса на 370 л. - 610 євро. Загальною сумою у 3110 євро. 01.09.2019 року ОСОБА_4 було складено Акт прийому передачі об`єкта оренди. Зазначає, що цей Акт не був підписаний Орендарем (Позивачем) з огляду на відсутність у ньому переліку усього орендованого майна, у тому числі того, що було зазначено у Акті відповідального зберігання, а також з огляду на відсутність значень показників лічильника електроенергії № 89171 та лічильника спожитої води № 1344141. Зазначає, що Орендодавець починаючи з моменту укладення договору оренди, в порушення умов договору, за актами наданих послуг, примушував Орендаря (його) сплачувати завищені платежі, мотивуючи це тим, що згодом вони разом складуть Акт звірки та вирівняють дебіторську чи кредиторську заборгованість. По між тим, у період дії договору оренди, він підозрював, що ОСОБА_4 , маючи запасні ключі від орендованих Позивачем приміщень, у позаробочий час, таємно, умисно, неодноразово заволодівала готівковими його грошовими коштами, які знаходились у орендованому приміщенні. З огляду на непомірний фінансовий тиск, який чинила Відповідачка (Орендодавець) на нього (Орендаря), поза межами договірних зобов`язань, він вимушений був звернутись до Відповідачки з пропозицією припинення та розірвання договору оренди від 01.09.2018 р. про, що повідомив її письмово заявою від 03.07.2019 р., яку вручив особисто діючи у відповідності до п. 3.2. договору оренди. Зазначає, що 17.07.2019 року з огляду на викладені вище обставини, договір оренди від 01.09.2018 р. між ним та Відповідачкою було припинено шляхом розірвання та підписання Акту прийому - передачі майна відповідно до п. 6.1 договору - оренди від 01.09.2018 р. При цьому, у п. 5 цього Акту від 17.07.2019 р. зазначено, що сторони один до одного не мали претензій стосовно переданого один одному майна, а його зобов`язання за абзацом 12 п. 5.6. договору оренди, в частині проведення поточного косметичного ремонту, були виконані ним шляхом передачі Відповідачці суми коштів у розмірі 2 750 грн., як компенсація витрат Орендодавця на виконання робіт та закупівлю будівельних матеріалів для проведення косметичного ремонту. Таким чином, за весь період правовідносин у яких перебували ОСОБА_4 та він, Орендодавцем від Орендаря отримано: 399 837 грн. готівкою, однак документально підтверджено лише 375 837 грн. Ця обставина підтверджується Актами виконаних робіт, іншими доказами, з яких значення сум отриманих Відповідачкою коштів зведені у таблицю на суму 375 837 грн. З метою досудового врегулювання цього спору на адресу Відповідачки було направлено претензійну вимогу, яка була отримана нею 05.08.2019 р. та залишилась без реагування. У зв`язку з цим звертається до суду з даним позовом.

08.11.2019 року відповідач ОСОБА_4 подала до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову повністю

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_4 будучи присутньою раніше в судовому засіданні, суду пояснила, що на виконання стронами договору оренди мийки та кредитування обладнання складалися акти виконанних робіт, які долучені до матеріалів справи і підписані сторонами. Причиною розірвання договору стала поведінка позивача, який перестав належним чином організовувати роботу мийки, зазначила, що з врахуванням договору кридитування, позивачу було зменшено орендну плату.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 01.09.2018 року між фізичними особами: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які за визначеним у договорі як сторони не перебували у статусі суб`єктів господарювання - фізичних осіб підприємців, укладено договір оренди нежитлових приміщень (автомийки) № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , № НОМЕР_2 , загальною площею 70 м.кв., по АДРЕСА_2 (п. 1.1., 1.2., 1.3., 2.1.), з переліченими матеріальними цінностями згідно Акту відповідального зберігання від 01.09.2018 р.

Пунктом 1.2. договору оренди передбачено, що об`єкт оренди на момент передачі знаходиться в повністю робочому стані, обладнаний усім необхідним обладнанням в робочому стані, придатний для використання автомийки (п. 1.3.).

За цим договором, Орендар зобов`язався внести страхову суму у розмірі 24 000 грн. (п.4.1.). та щомісяця вносити плату за об`єкт оренди у розмірі 24 000 грн.

Пунктом 4.6. договору передбачено обов`язок орендаря сплачувати платежі за фактично спожиту електричну енергію (лічильник № 89171), за спожиту воду (лічильник № 1344141), інтернет, 1/2 рекламної вивіски, 200 грн./міс. за оренду одного металевого стелажа для сушки килимів.

Актом відповідального зберігання від 01.09.2018 р. Орендарю передано один металевий стелаж (Акт № п/п 10). Пунктом 2.4 договору оренди було передбачено, що на період дії договору Орендар несе ризик випадкової або умисної загибелі, що унеможливлює ремонт або реконструкцію, пошкодження або крадіжку орендованого Майна, а тому зобов`язується сплатити суму вказану в Акті приймання передачі майна. Інших зобов`язань Орендаря, стосовно оплати, орендованого майна цим договором передбачено не було.

Згідно Акту відповідального зберігання від 01.09.2018 р., за цим договором оренди є предметом оренди та плата за оренду цього обладнання визначена як загальна плата за цілий об`єкт оренди у розмірі 24 000 грн. щомісяця (п. 4.1. договору оренди).

Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 01.09.2018 р. уклали «договір кредитування». За предметом «договору кредитування», ОСОБА_3 мав лише зобов`язання, з посиланням на договір оренди від 01.09.2018 р., сплатити вартість обладнання, яке розміщено у об`єкті оренди, а саме: Апарат високого тиску НDS 695-4М - 1400 євро; Апарат високого тиску НD 10/21-48 - 1100 євро; Компресор Urаса на 370 л. - 610 євро. Загальною сумою у 3110 євро.

01.09.2018 року ОСОБА_4 було складено Акт прийому передачі об`єкта оренди.

ОСОБА_3 звернувся до Відповідачки з пропозицією припинення та розірвання договору оренди від 01.09.2018 р. про, що повідомив її письмово заявою від 03.07.2019 р., яку вручив особисто діючи у відповідності до п. 3.2. договору оренди.

17.07.2019 року з огляду на викладені вище обставини, договір оренди від 01.09.2018 р. між позивачем та відповідачкою було припинено шляхом розірвання та підписання Акту прийому - передачі майна відповідно до п. 6.1 договору - оренди від 01.09.2018 р. При цьому, у п. 5 цього Акту від 17.07.2019 р. зазначено, що сторони один до одного не мали претензій стосовно переданого один одному майна, а його зобов`язання за абзацом 12 п. 5.6. договору оренди, в частині проведення поточного косметичного ремонту, були виконані ним шляхом передачі Відповідачці суми коштів у розмірі 2 750 грн., як компенсація витрат Орендодавця на виконання робіт та закупівлю будівельних матеріалів для проведення косметичного ремонту.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 202, 204 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недісним.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 ЦК - правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

За загальним правилом, викладеним у ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

У ч.1-5 ст.203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи аналіз правових норм в даному спорі, суд вважає, що укладення оспорюваного договору в простій письмовій формі, а не нотаріально посвідченого, не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч. 2 ст.651ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показала, що вона тривалий час працювала на мийці на АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 прийшов на роботу практикуватися, працював 4-5 місяців. Пізніше уклав з власником приміщень ОСОБА_4 договір оренди приміщень мийки. Мав вільний доступ до лічильників електроенергії та води. Спочатку організовував роботу мийки добре, платив заробітну плату працівникам, проводив розрахунки з власником приміщень, мав викупити обладнанння. Потім почав пізно приїжджати на роботу, почалися проблеми з постійними клієнтами, перстав слідкувати за обладнанням, двоє працівників звільнилося.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що власником приміщень мийки є її мати ОСОБА_4 . Позивач ОСОБА_3 спочатку вчився працювати на мийці. У вересні 2018 року між сторонами був укладений договір оренди приміщень мийки та кредитування обладнання. Спочатку позивач договірні зобовязання виконував належним чином, мав вільний доступ до лічильників, розрахунки проводив щомісячно, про що скаладались акти виконаних робіт. Потім перестав виконувати умови договору, не розраховувався з працівниками, в липні 2019 року написав заяву про розірвання договору оренди.

На підставі викладеного, та враховуючи, що позивач був обізнаний з роботою мийки, в добровільному порядку укладав договори оренди приміщення та кредитування обладнання та сплачував кошти, що підтверджується актами з підписами сторін, мав вільний досту до лічильників світла та води, а тому і підстав для повернення цих коштів немає.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди то суд зазначає наступне.

Ст. 23 ч.ч.1, 2 п. 2 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Ст. 23 ч.ч. 3, 4 ЦК України передбачає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розмірі відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В силу ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевогосамоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що між сторонами існували договірні зобовязання, позивач не вказав та не довів в судовому засіданні конкретних обставин, на які він посилався в позові, як на моральні страждання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання : АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання : АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлено 26 березня 2021 року.

Суддя С.П. Харечко