Справа № 372/2425/18
Провадження № 2-33/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Тиханського О.Б.,

за участю секретарів Авсюкевич Н.В., Ковтуненко Ю.В.,

за участю прокурора Тарасенко А.С.,

представника відповідача ОСОБА_10

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про повернення земельних ділянок, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор в інтересах позивача звернувся до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначив, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10.08.2016, яке набрало законної сили, було задоволено позов прокурора та визнано недійсним розпорядження Обухівської РДА від 07.04.2008 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_3 площею 0, 12 га, та витребувано на користь держави. Під час виконання вказаного судового рішення стало відомо, що зазначена земельна ділянка була поділена на дві земельні ділянки, видано нові державні акти, а земельні ділянки на підставі договору купівлі-продажу були відчуженні на користь ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 в подальшому на підставі договору дарування відчужив їх на користь ОСОБА_1 . В зв`язку з тим, що вказані земельні ділянки розташовані в прибережній захисній смузі, є землями водного фонду, рішення про їх передачу у приватну власність скасоване, прокурор з урахування уточнених позовних вимог просить повернути їх у державну власність.

Представником відповідача ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, де зазначено, що позов не підлягає до задоволення з підстав того, що відповідач набула право власності на підставі договору, є добросовісним набувачем. Відповідач не була стороною при розгляді справи про скасування рішення, а від так таке рішення не має преюдиційного характеру по відношенню до неї. Крім того, подано заяву про застосування строку позовної давності.

03.02.2021 після закриття підготовчого засідання, до початку розгляду справи по суті, прокурором подана заява про зміну предмета позову, яка прийнята судом. В зв`язку з чим, розгляд справи проводився з урахуванням зміненого предмету позову.

Прокурор в судове засідання не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги, з урахуванням зміненого предмету позову, підтримала та просила задовольнити.

Представник Київської обласної державної адміністраціїсудове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явися, неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи. Крім того, представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності.

Інші особи, які повідомлялись належним чином про час і місце судового розгляду не з`явились, заяв чи клопотань до суду не надавали.

В зв`язку з тим, що клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи визнано судом не обґрунтованим, суд вважає можливим розглянути справу за наявними доказами.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що перший заступник прокурора Київської області звернувся до Обухівського районного суду з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та інших про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсними розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10.08.2016 у справі № 372/1335/16-ц повністю задоволено позов першого заступника прокурора Київської області.

Визнано недійсним розпорядження Обухівської РДА від 07.04.2008 за № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та іншим.

Визнано недійсним державний акт серії ЯЛ № 065571 від 05.11.2010 на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,12 га для індивідуального садівництва із кадастровим номером :06:014:0044, яка розташована в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району.

Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:014:0044, загальною вартістю 1 233,65 грн., яка розташована в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 15.06.2017 у справі за № 372/1335/16-ц задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6 . В решті рішення Обухівського районного суду Київської області від 10.08.2016 у справі № 372/1335/16-ц залишено без змін.

Вищезазначеними судовими рішення встановлено, що спірні земельні ділянки розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району, відносились до категорії земель водного фонду із обмеженим режимом використання, які перебувають під особливою охороною держави, передача яких у приватну власність заборонена законом, а тому оспорюване розпорядження Обухівської РДА щодо передачі ділянок у власність фізичних осіб та видача їм державних актів суперечить вимогам закону.

Крім цього, цільове призначення земель водного фонду у межах спірних ділянок не змінилось, оскільки згідно положень ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України така зміна проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, до компетенції яких відноситься прийняття рішень про передачу цих земель у власність або користування.

З урахуванням наведеного суди дійшли висновку, що вказані земельні ділянки передані у власність громадянам за рахунок земель водного фонду на підставі розпорядження Обухівської РДА від 07.04.2008 за № 506 з порушенням вимог діючого законодавства.

Визнаючи незаконним та скасовуючи розпорядження Обухівської РДА в межах заявлених позовних вимог суди визнали недійсними і отримані відповідачами на їх підставі державні акти, оскільки такі вимоги є похідними і направлені на відновлення порушених прав держави.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд виходив з того, що передані громадянам - відповідачам по справі земельні ділянки відносяться до земель водного фонду та прибережних захисних смуг, а не до земель призначених для індивідуального садівництва, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку про невідповідність розпорядження органу виконавчої влади та виданих на їх підставі державних актів на право власності на спірні земельної ділянки нормам чинного законодавства. Видачею оспорюваних державних актів на право власності на земельні ділянки порушено інтереси держави, адже з власності держави протиправно вибули земельні ділянки водного фонду.

Таким чином, судовими рішеннями у справі № 372/1335/16-ц встановлено обставини, що не підлягають доказуванню у даному позові про те, що із земель водного фонду всупереч вимогам ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 20, 58, 84, 59, 60, 61, 116, 118, 122, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 86, 88, 89 Водного кодексу України розпорядженням Обухівської РДА від 07.04.2008 за № 506 незаконно передано у власність ОСОБА_9 та іншим громадянам для ведення індивідуального садівництва земельні ділянки загальною площею 2,0400 га в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району.

Під час виконання вказаного вище судового рішення встановлено, що згідно інформації Головного управління Держземагентства у Київській області від 13.05.2016 за № 10-1003-99.2-2617/2-16 земельна ділянка загальною площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:014:0044 була поділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :06:014:0088 та :06:014:0089.

На підставі чого, ОСОБА_3 було видано державний акт серії ЯМ № 720141 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:014:0089 загальною площею 0,0600 га для індивідуального садівництва; державний акт серії ЯМ № 720140 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:014:0088 загальною площею 0,0600 га для індивідуального садівництва, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району.

Після цього, на підставі відповідних договорів купівлі-продажу від 02.12.2011 за № № 3512, 3516 ОСОБА_3 відчужила належні їй земельні ділянки на користь ОСОБА_2

ОСОБА_2 в свою чергу, на підставі договорів дарування від 12.12.2014 за № № 1568, 1577 відчужила земельні ділянки з вищевказаними кадастровими номерами на користь ОСОБА_1 .

Таким чином, на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що власником земельних ділянок загальною площею 0,1200 га з кадастровими номерами :06:014:0089 та :06:014:0088 станом на час розгляду справи є не ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 .

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як вбачається, відповідач ОСОБА_1 не брала участь у розгляді цивільної справи № 372/1335/16-ц.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що обставини, які були встановлені у судовому рішенні № 372/1335/16-ц є встановленими та не підлягають доказуванню, оскільки відповідачем не надано доказів на їх спростування, крім цього вказані обставини були встановлені не щодо відповідача, а щодо незаконного вибуття земельної ділянки з державної власності.

Статтею 59 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 га).

Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування.

Слід зазначити, що можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена.

Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).

Частиною першою ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон і режимів ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.

Водночас, відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води.

Більше того, ст. 60 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Також, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 Цивільного кодексу України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.

Аналогічні висновки висвітлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, у пункті 49 постанови від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц.

Таким чином, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

У такому разі позовну вимогу про витребування земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду, є і був обмежений законодавчо з огляду зокрема на приписи статті 59, підпункту «ґ» частини четвертої статті 83 ЗК України.

У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичних осіб з метою усунення перешкод, які ці фізичні особи створюють у користуванні та розпорядженні землями водного фонду.

Статтею 178 Цивільного кодексу України визначено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.

Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_1 незаконно зайнято земельні ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України, то вказані правовідносини необхідно розглядати як не пов`язані з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

Відповідно до ст. ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст. ст. 59, 60, 61 Земельного кодексу України слід зазначити, що законодавцем визначено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть надавати у власність та передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування.

Більше того, можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена.

Таким чином, законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку водного фонду площею 0,1200 га не могла жодна фізична особа, у тому числі й ОСОБА_1 .

Натомість остання набула таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті оформлення договорів дарування.

ОСОБА_1 під укладенням відповідних договорів дарування спірних ділянок в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК України) природних ознак (наявності водних об`єктів, боліт прибережно-захисних смуг) знала або, проявивши розумну обачність, могла знати про те, що землі водного фонду вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів (Постанова ВП ВС №487/10128/14-ц від 12.06.2020).

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що підстав для застосування строку позовної давності не встановлено, оскільки заявлено негаторний позов, до якого відповідно до ст.391 ЦК України позовна давність не застосовується. Крім того, відповідач не може вважатись добросовісним набувачем, оскільки не набула право власності на земельні ділянки водного фонду.

Таким чином, позовні вимоги щодо повернення земельних ділянок підлягають до задоволення.

В зв`язку з задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню судові витрати за оплату судового збору. на користь прокуратури

Керуючись ст. ст.19, 20, 23, 30,48, 49, 52, 53, 56, 57, 77, 80, 81, 263-266 ЦПК України, відповідно до ст.ст. 4, 86, 88, 89 Водного Кодексу України, ст.ст. 17, 20, 21, 35, 60, 152, 153 Земельного Кодексу України, ст.ст. 16, 20, 21,203, 2015, 317, 319, 321, 328, 387, 388, 391 Цивільного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про повернення земельних ділянок, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду площею 0,06 га з кадастровим номером :06:014:0088 та площею 0,06 га з кадастровим номером :06:014:0089, шляхом їх повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову у розмірі 1762 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 24.03.2021.

Суддя О.Б. Тиханський