Ухвала

Іменем України

22 березня 2021 року

м. Київ

справа № 2-2767/09

провадження № 61-4029ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та від 09 листопада 2020 року в справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року позов Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк») до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь ВАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитними договорами від 15 червня 2007 року № 06/2359Г-01к-07, від 15 червня 2007 року № 06/2359Г-02к-07, від 15 червня 2007 року № 06/2359Г-03к-07, від 30 листопада 2007 року № 06/2359Г-04к-07 в сумі 19 936 142,68 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Звернено стягнення на предмет іпотеки: майновий комплекс, що належить ОСОБА_1 на праві власності, та на земельну ділянку, на якій розміщений майновий комплекс, кадастровий номер :01:065:0002, площею 4,9602 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 009566, виданого Управлінням земельній ресурсів у Броварському районі Київської області від 16 жовтня 2007 року за № 2-3473 і який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 30 листопада 2007 року за № 47, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 15 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Колейчиком В. В., зареєстрованим в реєстрі за № 2387, викладеним в новій редакції згідно з додатковою угодою № 1 від 30 листопада 2007 року, укладеною між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 .

Особи, які не брали участі у справі, - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що в провадженні відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження, сформоване за наслідками винесення постанови від 20 грудня 2018 року про передачу виконавчих проваджень у зведене. У зв`язку з цим він став одним із стягувачів у зведеному виконавчому провадженні, в якому, зокрема виконується рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року. Незаконне звернення стягнення на майно, яке помилково визначено судом як належне ОСОБА_1 , зменшує можливість задоволення його вимог у зведеному виконавчому провадженні.

Апеляційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що оскаржуваним рішенням місцевого суду порушено його майновий інтерес, пов`язаний з правовідносинами позики та поручительства. Наявність такого інтересу підтверджується судовим провадженням у Броварському міськрайонному суді Київської області за його позовом у справі № 361/5985/18 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь боргу за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_1 . Відмовляючи в задоволенні його клопотання про забезпечення позову у справі № 361/5985/18, Броварський міськрайонний суд Київської області вважав, що правовідносини за договором позики впливають на права та інтереси ВАТ «Універсал Банк», які виникли з правовідносин за іпотечним договором, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 . Крім того, кредитні договори, укладені між ОСОБА_2 та ВАТ «Універсал Банк», від 15 червня 2007 року № 06/2359Г-01к-07, від 15 червня 2007 року № 06/2359Г-02к-07, від 15 червня 2007 року № 06/2359Г-03к-07, від 30 листопада 2007 року № 06/2359Г-04к-07 на загальну суму 2 500 000 доларів США є недійсними, оскільки індивідуальна ліцензія на надання ВАТ «Універсал Банк» та отримання ОСОБА_2 кредиту в іноземній валюті за кредитними договорами у сторін відсутня. Також ОСОБА_5 наголосив на безпідставності стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, оскільки ОСОБА_1 не отримувала від банку коштів та не є поручителем, яка має заборгованість перед банком, а є лише іпотекодавцем за іпотечним договором.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5

ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду заяву про приєднання до апеляційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про приєднання до апеляційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що за нормами чинного цивільного процесуального законодавства учасник справи може приєднатися до апеляційної скарги, яка була подана особою, на стороні якої виступав учасник справи. Натомість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не були учасниками справи, а є особами, які не брали участі у справі, та вважають, що судом першої інстанції було вирішено питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року апеляційне провадження у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які не брали участі у справі, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тому доводи апеляційних скарг про порушення їх прав є безпідставними. На час ухвалення Броварським міськрайонним судом оскаржуваного рішення у ОСОБА_4 не існувало прав вимог до ОСОБА_1 , тобто він не мав статусу кредитора ОСОБА_1 . Та обставина, що 05 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір позики на строк до 28 січня 2015 року, який в подальшому не було виконано, не дає підстав стверджувати, що кредитор ОСОБА_1 - ОСОБА_5 мав бути залучений до участі в цій справі.

15 березня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвали Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та від 09 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу до Київського апеляційного суду для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд протиправно відмовив у прийнятті її заяви про приєднання до апеляційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки вона є стороною у справі, а саме - співвідповідачем. Апеляційне оскарження рішення місцевого суду, яке є неправосудним і суперечить висновкам Верховного Суду, стосується її прав та інтересів. Крім того, закриваючи апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , апеляційний суд перешкодив їй у доступі до правосуддя. Апелянти навели достатнє обґрунтування порушення своїх інтересів оскаржуваним рішенням місцевого суду, однак їх доводи були проігноровані апеляційним судом.

Касаційне провадження в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у прийнятті заяви про приєднання до апеляційної скарги не підлягає касаційному оскарженню, оскільки вона відсутня в переліку ухвал суду апеляційної інстанції, що можуть бути оскаржені в касаційному порядку згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України

Враховуючи наведене у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року необхідно відмовити.

Касаційне провадження в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З аналізу наведених норм вбачається, що особи, яких не було залучено до участі у справі, вправі оскаржити виключно рішення суду, яким безпосередньо вирішено питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У контексті зазначеного, за приписами процесуального законодавства судове рішення, оскаржене особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Апеляційним судом встановлено, що ВАТ «Універсал Банк» пред`явив до суду позов на захист свого порушеного права у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору від 15 червня 2007 року. До участі у справі були залучені боржник ОСОБА_2 , поручитель ОСОБА_3 , а також майновий поручитель ОСОБА_1 . Саме в цих осіб з укладених ними кредитних договорів, договорів поруки та договору іпотеки виникли правовідносини з ВАТ «Універсал Банк». З урахуванням наданих суду доказів, суд першої інстанції вирішив спір, який виник між зазначеними сторонами.

У розглянутій справі позовні вимоги до ОСОБА_4 чи ОСОБА_5 банком не заявлялися та судом не вирішувалися.

У постанові від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20), відступивши від правового висновку, викладеного Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 752/21064/15-ц, Велика Палата Верховного Суду вказала, що особа, яка не брала участі у справі, в якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини в загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. При розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням і за загальним правилом не може бути оскаржено в апеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі.

Крім того, частиною другою статті 54 ЦПК України чітко визначені наслідки незалучення у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а саме у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Отже, обставини, встановлені рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року, не мають преюдиційного характеру для ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які не брали участі в цій справі, та можуть бути спростовані ними в загальному порядку.

Встановивши, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року.

Таким чином, постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції діяв у межах своїх повноважень та визначений процесуальним законом спосіб.

Доводи заявника про порушення закриттям апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 її процесуальних прав і позбавлення її права на судовий захист не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 як учасник справи (співвідповідач) мала право на апеляційне оскарження рішення місцевого суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09 червня 2001 року у справі «Желтяков проти України» зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів.

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia)).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження не є ухвалою якою закінчено розгляд справи.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваної ухвали Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвали Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та від 09 листопада 2020 року в справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко