Справа № 444/415/21
Провадження № 2/444/475/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

11 березня 2021 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Мікула В. Є.,

секретар судового засідання Сагаль Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він, ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений Химицею Галиною Іванівною, приватним нотаріусом Жовювського районного нотаріального округу Львівської області 11.10.2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 756.

Стверджує, що на даний час крім нього в даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батько, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дружина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Однак ОСОБА_2 ніколи в квартирі АДРЕСА_1 після купівлі такої ним, ОСОБА_1 , не проживав і не проживає.

Тобто ОСОБА_2 відсутній за його зареєстрованою адресою проживання більше ніж 13 (тринадцять) років.

Він не сплачує комунальні послуги, жодним чином не бере участь в утриманні приміщень.

Фактичне місце проживання, знаходження ОСОБА_2 йому не відоме, рєстрація місця проживання ОСОБА_2 в квартирі була здійснена ще 21.06.2007 року, тобто до купівлі житлового приміщення.

Те, що ОСОБА_2 не проживав і не проживає в зазначеній квартирі підтверджується актами про непроживання особи за місцем реєстрації.

Позивач зазначає, що через реєстрацію відповідача ОСОБА_2 у належній йому на праві приватної власності квартирі, обмежуються його права володіти, користуватися та розпоряджатися таким майном на власний розсуд, реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає йому оформити субсидії на оплату житлово- комунальних послуг.

Крім того зазначає, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин більше ніж встановлений законодавством термін, 1 рік, не проживає у жилому приміщенні, водночас ніколи не було жодним перешкод для проживання відповідача у належній йому квартирі до розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_6 , є його рідною сестрою, відповідно ОСОБА_2 є його швагром.

Позивач вказує, що так як відповідач відсутній без поважних причин понад один рік за зареєстрованим місцем свого проживання, а дана реєстрація відповідача в квартирі порушує його права, а тому він змушений звернутися в суд за захистом, просить задовольнити позовні вимоги.

Крім того просить стягнути із відповідача в його користь сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлена належним чином, однак подав на адресу суду заяву в якій просить справу розглядати у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином шляхом оголошення на сайті Судової влади України в порядку, який встановлений ст. 128 ЦПК України.

Крім того відповідач викликався в судове засідання шляхом надіслання судової повістки, позовної заяви з додатками за зареєстрованою адресою місця проживання.

Суд враховує, що згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Тобто суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, від нього не надходило на адресу суду жодних клопотань, відзвиву на позовну заяву, пояснень.

Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Так як відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, що відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, вважається неявкою без поважних причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд приходить до висновку, що існують всі підстави для заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі даних та доказів.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється .

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16540093, який виданий Державним комунальним підприємством «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 05.11.2007 року, вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений Химицею Галиною Іванівною, приватним нотаріусом Жовювського районного нотаріального округу Львівської області 11.10.2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 756.

З копії договору купівлі-продажу квартири вбачається, що ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), уклали цей договір про наступне: продавець продав, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 2 договору ця квартира належила продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Жовківської міської ради Львівської області 29.03.2007 року на підставі рішення міської ради від 22.02.2007 року за № 74. Право власності на вищевказану квартиру було зареєстроване у Державному комунальному підприємстві Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації 17.04.2007 року в реєстрову книгу за номером запису 2101, реєстраційний номер 18348520 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.04.2007 року № 14271472), виданий вищевказаним БП).

Відповідно до пункту 3 договору даний правочин укладався продавцем, тобто ОСОБА_6 , та покупцем, ОСОБА_1 , тобто позивачем, на підставі нотаріально посвідченої згоди другого подружжя-чоловіка продавця, ОСОБА_2 , викладеної в заяві, справжність підпису якого було засвідчено Кошулинською Н.М., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 10.10.2007 року, за реєстровим № 4105.

Суд враховує, що реєстрація даного договору підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів № 4757257 від 11.10.2007 року.

З копії будинкової книги вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач у позовній заяві стверджує, що ОСОБА_2 ніколи в квартирі АДРЕСА_1 після купівлі такої ним, ОСОБА_1 , не проживав і не проживає, тобто ОСОБА_2 відсутній за його зареєстрованою адресою проживання більше ніж 13 (тринадцять) років, він не сплачує комунальні послуги, жодним чином не бере участь в утриманні приміщень.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить ч. 1 статті 405 ЦК України, а саме зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно положень ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Виходячи з положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна прийти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є, не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Наведені норми в сукупності дають підстави для висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом.

З акта про непроживання особи за місцем реєстрації, за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що сусіди по АДРЕСА_3 , а саме ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , цим актом засвідчили, що за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 29.03.2007 року не проживав і не проживає громадянин ОСОБА_2 .

Суд бере до уваги, що даний акт також засвідчений підписами депутатів Жовківської міської ради Львівського району Львівської області Кудиком В. Д. та Драганом М. Б .

Крім того суд звертає увагу, що з актів про непроживання особи за місцем реєстрації від 01.12.2020 року та від 10.02.2021 року, які складені комісією у складі мешканців будинку та представників Жовківської міської ради, депутатів М. Б. Драгана, В. Д. Кудика, вбачається, що ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 не проживає за місцем реєстрації і не проживав.

Суд враховує, що незважаючи на те, чи є відповідач членом сім`ї позивача чи ні, наведеними вище актами стверджується, що він не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше одного року.

А тому, суд бере до уваги те, що згідно ст. 383 ЦК України власник квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, а згідно норми ст. 391 ЦК України він як власник даної житлової квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 сг. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України № 6-57цс від 16 січня 2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з там одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою: 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Реалізація встановлених, конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами- протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України);

Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

В свою чергу, як роз`яснено у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майновою права.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Суд захищає права позивача як власника житлової квартири, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того суд враховує, що позивач свої позовні вимоги серед іншого мотивує і тим, що не може оформити субсидії на житлово-комунальні послуги, а також зазначає, що відповідач не проживає у квартирі вже більше тринадцяти років.

При вирішенні спору, суд поряд із наведеним вище враховує і те, що відповідач не проживає, відсутній у квартирі АДРЕСА_1 більше року, що є також підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом.

На підставі вищенаведеного, враховуючи те, що позивач не може володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, беручи до уваги такі його права, а також враховуючи, що відповідач відсутній, не проживає за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу, а саме більше одного року, тобто упродовж встановлено законодавством строку для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 належним чином обгрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд враховує, що позивачем при зверненні в суд із позовом сплачено судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп.

Так як суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, а тому, враховуючи норму ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Керуючись ст. 23, ч. 11 ст. 128, ст. 141, ч. 2 ст. 247, статтями 258, 259, 264, 265, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , фактична адреса місця проживання невідома, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Пустомитівським РВ УМВС України у Львівській області 30.08.1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Іваничівським РВ УМВС України у Волинській області 11.06.1999 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп., який був сплачений позивачем при зверненні в суд із позовом.

Роз`яснити відповідачу, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд- якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Мікула В. Є.