справа № 2-288/2011
провадження №4-с/489/8/21
УХВАЛА

25 березня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретар судового засідання Долгорученко Т.С.,

розглянувши скаргу ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління (м.Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича (далі державний виконавець), заінтересована особа - стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), про поновлення виконавчого провадження

встановив:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в які просить визнати дії державного виконавця з винесення постанови про відновлення виконавчого провадження № 27809910 неправомірними та скасувати постанову від 09.10.2020.

Одночасно скаржник просить поновити строк звернення до суду із скаргою, пропуск якого обґрунтовує запровадженням Кабінетом Міністрів України карантинних заходів, що не надали можливості йому вчасно звернутися до суду.

В обґрунтування скарги вказано, що 09.10.2020 державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження ВП № 27809910 за виконавчим листом № 2-288, виданим Ленінським районним судом міста Миколаєва 13.05.2011, про стягнення солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором № 004/2008 від 29.02.2008 в сумі 1463714,71 грн.

Дії державного виконавця з винесення наведеної постанови вважає неправомірними, так як іншою постановою від 07.12.2015 виконавчий лист було повернуто стягувачу та строк повторного пред`явлення його до виконання державним виконавцем встановлено до 08.12.2016. Оскільки стягувач із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання до суду не звертався, відповідно в державного виконавця були відсутні підстави для поновлення виконавчого провадження.

У судове засідання, призначене на 19.03.2021, учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду скарги повідомленні належним чином, що не перешкоджає розгляду скарги за їх відсутності.

Крім того, представник скаржника надав до суду заяву про розгляд скарги у його відсутність, яку просив задовольнити.

Державний виконавець та стягувач причини неявки суду не повідомили, що не перешкоджає розгляду скарги.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частин п`ятої, дев`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення судового рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали скарги та цивільної справи вважає, що скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що 11.03.2011 Ленінським районним судом міста Миколаєва ухвалено заочне рішення про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором № 004/2008 від 29.02.2008 в сумі 1463714,71 грн.

13.05.2011 представнику позивача відповідно до вказаного рішення видано виконавчі листи.

Виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_1 був пред`явлений позивачем до виконання ВПВР УЗПВР у Миколаївській області ПМУМЮ (м.Одеса) та постановою державного виконавця від 25.06.2011було відкрито виконавче провадження.

У ході виконавчого провадження стягувача ВАТ «ВТБ Банк» замінено на правонаступника ТОФ «ФК «Довіра та гарантія».

07.12.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку).

Однак, 08.10.2020 начальник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління (м.Одеса) Заліпаєв Ю.В. своєю постановою, яку прийняв в порядку статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», визнав неправомірними дії державного виконавця з повернення виконавчого листа стягувачу.

На підставі наведеної постанови, 09.10.2020 державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження відносно боржника ОСОБА_1 .

Із змісту скарги вбачається, що скаржник вважає дії державного виконавця з відновлення виконавчого провадження неправомірними, а постанову такою, що підлягає скасуванню так як стягувач пропустив строк повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання, а до суду про поновлення такого строку не звертався.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», як зазначено у частини першій статті 5 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом частини статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

05.10.2016 набула чинності нова редакція Закону «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі- Закон №1404).

За положеннями частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 12 цього Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років (виключення складають посвідчення комісій по трудових спорах та виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган).

Крім того, за змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404 трирічний строк пред`явлення виконавчих документів до виконання розповсюджено і на виконавчі листі, видані до набрання чинності цим Законом.

Встановлення відповідних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників виконавчого провадження та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження» певних процесуальних дій. Інститут строків як в цивільному судочинстві, так і у виконавчому провадженні, сприяє досягненню юридичної визначеності у даних правовідносинах, а також стимулює їх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся за виконанням судового рішення, відносини стають стабільними.

Отже, оскільки виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_1 було повернуто стягувачу 07.12.2015, відповідно стягувач вправі був пред`явити його до виконання в трирічний строк, тобто до 08.12.2018, що передбачено пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404. Проте, таким правом стягувач не скористався, внаслідок чого строк пред`явлення виконавчого листа після вказаної дати вважається пропущеним, поновлення кого можливо лише судом, в порядку передбаченому частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною першою статті 433 ЦПК України.

Між тим, приймаючи оскаржувану постанову державний виконавець не звернув уваги на наведені вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та ЦПК України та поновив виконавче провадження без поновлення судом строку повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання, що є порушенням інтересів боржника у виконавчому провадженні.

Не є підставою для поновлення у даному випадку виконавчого провадження і постанова начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець та яка винесена в порідку частини третьої статті 74 Закону № 1404, оскільки наведений Закон не наділяє виконавця та інших осіб державної виконавчої служби повноваженнями на поновлення виконавчого провадження поза межами строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин, суд приходить до висновку про правомірність вимог боржника.

Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з відповідною заявою, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Як вбачається із змісту скарги строк звернення до суду скаржник пропустив через встановлені Кабінетом Міністрів України карантинні заходи та запровадження карантинних норм на території міста Миколаєва внаслідок чого він не мав можливості вчасно звернутися до суду.

Враховуючи наведене та встановленні судом порушення закону, які допущено державним виконавцем при поновленні виконавчого провадження, суд вважає за можливе поновити скаржнику строку звернення до суду.

Керуючись статями 447-451 ЦПК України, суд

ухвалив:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суд задовольнити.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління (м.Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича з поновлення виконавчого провадження № 27809910 та скасувати винесену ним постанову про поновлення виконавчого провадження від 09.10.2020.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 25.03.2020.

Суддя І.В. Коваленко