Справа № 211/5828/20
Провадження № 2/211/629/21
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
26 березня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Середньої Н.Г.
за участю секретаря судового засідання Зайцевої А.М.,
у відсутність сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати 2/5 частини трикімнатної квартиру АДРЕСА_1 сумісною власністю подружжя, визнавши за ними право власності на вказану квартиру по 1/5 частині за кожним, посилаючись на припинення шлюбних відносин між сторонами та спір з приводу нерухомого майна. В обґрунтування позову вказала, що з 28 лютого 1998 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 26.12.2016 між ними розірвано. За час шлюбу ними було придбано 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 , де покупцем в договорі купівлі-продажу від 20.07.2002 зазначений відповідач по справі. Вартість зазначеної частки квартири на сьогодні становить близько 168 000,00 грн., а вартість половини цього майна, на який вона претендує, становить приблизно 84 000,00 грн. Тому вважає, що придбана під час шлюбу частка вказаної квартири, як об`єкт спільної власності подружжя, підлягає поділу між ними з відповідачем у рівних частках, та просить визнати поважними причини пропуску нею позовної давності та задовольнити заявлені вимоги.
Ухвалою суду від 09 жовтня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року за клопотанням позивача витребувано з Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», належним чином засвідчену копію правовстановлюючих документів та технічного паспорту на 2/5 частки трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .
В судове засідання сторони не з`явилися, до суду надійшли заяви представників сторін про розгляд справи за їх відсутності: представник позивача ОСОБА_3 на позові наполягає, представник відповідача ОСОБА_4 вимоги не визнає.
В обґрунтування відзиву на позов представником відповідача ОСОБА_4 зазначено, що подання даного позову позивач мотивує небажанням відповідача здійснити поділ спірного нерухомого майна та протиправним утриманням у себе правовстановлюючих документів, підтверджуючих право власності сторін у нього. Однак сама вимога про визнання поважності причин для поновлення строку на подання даного позову є безпідставною, не підтверджується жодним належним доказом і взагалі не пояснюється логікою якого-небудь характеру. Саме у 2016 році позивач подала до відповідача позов про розірвання шлюбу, чому не завадили жодна з перепон, вказаних нею в тексті позовної заяви. При цьому нею було сплачено судовий збір, а сам позов не містив клопотань про звільнення її від сплати. Подаючи позов про розірвання шлюбу, позивач мала повне право об`єднати з даним позовом, просити суд звільнити її від сплати судових витрат та заручитися представництвом у вигляді як первинної, так і вторинної правової допомоги, чого нею зроблено не було. Матеріали справи не містять причинно-наслідкового зв`язку між перебігом її хвороби та можливістю реалізації свого права на подання позовної заяви про поділ майна подружжя, тому представник відповідача вважає, що в даній справі необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні вимог.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.
Згідно пунктів 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.
Як встановлено судом, сторони з 28 лютого 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 10 копія свідоцтва), який рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року між ними розірвано (а.с. 11 копія рішення).
На підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 20 липня 2002 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_6 і ОСОБА_2 , як покупцями, останні придбали квартиру АДРЕСА_1 в таких частинах: ОСОБА_6 3/5 частки квартири; ОСОБА_2 2/5 частки квартири (а.с. 41 копія договору).
За інформацією Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 08.12.2020, право власності на 2/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 40).
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують,
Відповідачем не подано заперечень з приводу визнання спільною сумісною власності подружжя та поділу 2/5 часток квартири АДРЕСА_1 .
Разом з тим, представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності.
Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51; рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», пункт 570).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 27 червня 2018 року в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».
Тому вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (провадження № 6-258цс15)).
Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу зареєстрована та продовжувала проживати у спірній квартирі, про порушене право дізналася в 2020 році, про що свідчить заява представника позивача, в якій він просить не застосовувати строк позовної давності з вищезазанченої підстави.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач не пропустила позовну давність, оскільки спір між сторонами про поділ спільного майна виник тоді, коли позивач дізналась про порушене право в 2020 році, а тому суд вважає помилковими твердження представника відповідача про початок перебігу строку з моменту розірвання шлюбі між сторонами. Доказів на спростування зазанченого відповідачем не надано.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, сплачених нею при подачі позову (а.с. 1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 60,61,63, 70-73 СК України, ст..ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд
позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,9 кв. м., житловою площею 42,4 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ), та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ), визначивши їх частки рівними, тобто по 1/5 частці за кожним.
Розподілити майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:
визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,9 кв. м., житловою площею 42,4 кв.м.;
визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,9 кв. м., житловою площею 42,4 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26 березня 2021 року

Суддя Н.Г.Середня