Провадження №22-ц/812/493/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 березня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.

за участі представників сторін: позивача - адвоката Носова О.М., відповідача Миколаївської обласної прокуратури - Добрікової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/4173/20 за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Темнікової Альони Олександрівни у приміщенні цього суду 11 грудня 2020 року, повний текст якого ухвалений 14 грудня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Миколаївської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

в с т а н о в и л а :

У липні 2020 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Миколаївської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Позов мотивований тим, що слідчим відділенням Заводського відділу поліції головного Управління Національної поліції в Миколаївській області здійснювалось досудове розслідування в кримінальному проваджені за №0002552, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування 01 липня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. В ході розслідування зазначеного кримінального провадження 27 липня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у тому, що він 30 червня 2017 р. близько 20 год. 00 хв., перебуваючи біля входу супермаркету «Таврія В», що розташований в ТЦ «Кит», за адресою: м. Миколаїв, вул. Мала Морська, 108/5, переслідуючи корисні мотиви та з метою власного незаконного збагачення, своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна, а саме: металевого візка, вартість якого становить 700 грн., належного супермаркету «Таврія В», завдав тим самим потерпілій стороні матеріальну шкоду на вищевказану суму, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України. 23 серпня 2017 р. прокурором Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 затверджено обвинувальний акт, згідно якого ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України. Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2019 р. у справі №487/4567/17 обвинуваченого ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу даного кримінального правопорушення. 26 грудня 2019 р. колегією суддів судової палати в кримінальних справах Миколаївського апеляційного суду зазначений вирок залишено без змін. Касаційного оскарження вироку не відбулось. Під час перебування ОСОБА_1 під слідством були порушені його конституційні права та свободи незаконними діями органів досудового розслідування, внаслідок завдано моральної шкоди, оскільки фактично йому були заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, порушились та змінились у негативний бік життєві зв`язки, погіршились відносини з оточуючими, він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань. Також порушено його нормальні життєві зв`язки, оскільки він значний проміжок часу повинен був витрачати на захист своїх прав проти неправомірного обвинувачення. З моменту пред`явлення підозри ОСОБА_1 та до прийняття ухвали Миколаївським апеляційним судом минуло 29 місяців. Тобто це той строк, коли позивач під час проведення досудового слідства перебував в якості підозрюваного та в подальшому в якості обвинуваченого під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції. За таких обставин мінімальний розмір моральної шкоди не може бути визначений менше ніж 145000 грн. Максимальних меж моральної шкоди не встановлено. Виходячи з принципу співмірності та враховуючи те, що позивачу були заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, порушились та змінились у негативний бік життєві зв`язки, погіршились відносини з оточуючими, відбулась втрата ділових зв`язків, він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань позивач дійшов висновку, позивач вважав, що справедливою сатисфакцією є сплата на його користь моральної шкоди у розмірі 500000 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив відшкодувати йому за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, моральну шкоду завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 500000 грн.

Головне управління Національної поліції в Миколаївській області позов не визнало та надало суду відзив, за змістом якого просило відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. За змістом відзиву, у своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначив про перебування під слідством та судом з 27 липня 2017 р. по 26 грудня 2019 р. (29 місяців), що завдало йому моральної шкоди, яку позивач оцінив у сумі 500000 грн. Але, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» роз`яснено, що межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на момент судового розгляду. Разом з цим, п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» вказано, що як розрахункову величину в сумі мінімальної зарплати у розмірі 4723 грн. не може застосовуватись при визначенні посадових окладів та інших виплат з Державного бюджету. До внесення змін до законів України, щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Отже, для розрахунку виплати необхідно застосовувати суму у розмірі 2118 грн. Розрахунок моральної шкоди відноситься до інших виплат, а тому необхідно застосовувати мінімальну зарплату у розмірі 2118 грн. Більше того, позивачем не надано доказів моральних втрат, передбачених у ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», до позову не надано жодного медичного документу чи інших доказів, які вказували б на моральні страждання, пов`язані причинно-наслідковим зв`язком із незаконними діями і рішення органів досудового слідства, а тому позов у цій частині не може бути задоволеним.

Миколаївська обласна прокуратура подала до суду відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 27 липня 2017 р. (повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 26 грудня 2019 р. (постановлення ухвали Миколаївським апеляційним судом), що складає 29 місяців. Враховуючи те, що позивач має право па відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, при визначенні такого розміру слід виходити з часу незаконного перебування під слідством та судом, а також розміру мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду справи в суді, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01 вересня 2020 р. складає 5000 грн. (29х5000 - 145000 грн.). Натомість, позивач у позовній заяві без належних на те підстав та обґрунтувань зазначає, що йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 500000 грн. При цьому позовна заява не містить жодних доводів того, чим саме підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим позивач керувався при оцінюванні в матеріальній формі заподіяної йому шкоди. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб органів досудового розслідування як підстави для відшкодування моральної шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Натомість, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження погіршення відносин з оточуючими людьми та родичами, порушення нормальних життєвих зв`язків, негативних змін в емоційному етапі, а сам по собі факт притягнення його до кримінальної відповідальності не є безумовною підставою для стягнення шкоди без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності. Отже, ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, з урахуванням вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у розмірі 145000 грн.

Державна казначейська служба України подала до суду відзив, за змістом якого вказано, що враховуючи положення пункту третього Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 р. № 1774-VIII, розмір моральної шкоди з урахуванням обставин справи становить: 29 місяців х 2270 грн. = 65830 грн. Разом з тим, позивачем визначено, що йому було заподіяно страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, порушились і змінились у негативний бік життєві зв`язки, погіршились відносини з оточуючими, втрата ділових зв`язків, що він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань, але доказів на підтвердження та обґрунтування переліченої завданої шкоди, наявності моральних страждань надано не було. Отже, розмір моральної шкоди, визначений позивачем, є недоведеним та необґрунтованим, не надано розрахунків визначення моральної шкоди у розмірі 500000 грн. З огляду на викладене, Державна казначейська служба України просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та наполягав на його задоволенні, надавши пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Представники Державної казначейської служби України, Миколаївської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області у судовому засіданні підтримали заперечення, викладені у відзивах, просили відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Постановлено стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 145000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 березня 2019 року по справі №487/4567/17, провадження №1-кп/487/92/19, який залишений без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю у його діянні складу даного кримінального правопорушення.

Запобіжні заходи щодо ОСОБА_1 в межах вказаного кримінального провадження не застосовувались.

З моменту повідомлення ОСОБА_1 про підозру до прийняття остаточного рішення судом апеляційної інстанції минуло 29 місяців.

Суд вважав, що наведені обставини є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд врахував, що позивачем не наведено жодних доказів щодо порушення та змін у негативний бік життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, втрати ділових зв`язків, позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань та спричинення йому діями органів досудового розслідування, прокуратури моральної шкоди у зазначеному в позові розмірі.

Проте, з урахуванням конкретних обставин по справі, в тому числі і тривалості перебування позивача під слідством та судом, а також характеру пред`явленого обвинувачення, часу та зусиль, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стану, та врахувавши вимоги розумності та справедливості, суд вважав за можливе визначити компенсацію моральної шкоди у розмірі 145 000 гривень, виходячи з того, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата з 1 вересня 2020 року установлено у розмірі 5000 гривень, тому сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди, не може бути меншою, ніж 145 000 гривень (5000 х 29 місяців).

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України вказує, що судом першої інстанції неповно встановлено всі обставини справи та при ухваленні рішення невірно визначено грошовий розмір відшкодування шкоди, а тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема, апеляційна скарга мотивована тим, судом першої інстанції встановлено, що позивачем не доведені факт, обсяг та розмір понесених моральних страждань. Встановивши, що з 27 липня 2017 року по 26 грудня 2018 року позивач перебував під слідством та судом, проте не було досліджено, чи дійсно усі 29 місяців позивач перебував під слідством та судом, чи були призупинені, зупинені на деякий час слідчі дії та/або кримінальне провадження. Також відповідач вважає, що розмір моральної шкоди повинен розраховуватись відповідно до пункту третього Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 р. № 1774-VIII, згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується прожитковий мінімум на особу в розрахунку на місяць, який на 01 грудня 2020 року становить 2270 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача та відповідача, позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 27 липня 2017 року слідчим СВ Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області у кримінальному провадженні, внесеному 01 липня 2017 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0002552, було повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

23 серпня 2017 року прокурором Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 було затверджено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 березня 2019 року по справі №487/4567/17, провадження №1-кп/487/92/19, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю у його діянні складу даного кримінального правопорушення.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року (провадження №11-кп/812/484/19) вирок Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 березня 2019 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін.

Справа в касаційній інстанції не переглядалась.

Запобіжні заходи щодо ОСОБА_1 в межах вказаного кримінального провадження не застосовувались.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просив про відшкодування за рахунок Державного бюджету України моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 500000 грн., оскільки в межах кримінального провадження, за наслідками судового розгляду якого вироком суду його виправдано, йому були заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, порушились та змінились у негативний бік життєві зв`язки, погіршились відносини з оточуючими, відбулась втрата ділових зв`язків, він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань.

Задовольняючи позов, суд дійшов висновку, що позивач внаслідок доведеності факту незаконності дій органів досудового слідства та прокуратури має право на відшкодування завданої цим моральної шкоди, яка підлягає стягненню з держави за рахунок коштів Державного бюджету України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновок суду першої інстанції, оскільки він відповідає положенням матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також вимогам процесуального закону.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За положеннями, передбаченими статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Частинами 1, 2 та 7 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

Згідно пунктом 14 частини 1 статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

З моменту повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до прийняття остаточного рішення судом апеляційної інстанції минуло 29 місяців.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним з яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується виправдувальним вироком суду відносно ОСОБА_1 , що набрав законної сили, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», КПК України.

Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом починаючи із часу пред`явлення обвинувачення

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Суд першої інстанції визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме станом на 01 вересня 2020 року. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що тривале перебування позивача під слідством та судом, характер пред`явленого обвинувачення, час та зусилля, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стан, завдали ОСОБА_1 моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

Висновок місцевого суду щодо визначення розміру моральної шкоди є правильним, законним та обґрунтованим. Суд, частково задовольнивши позов, вірно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості й тим, що тривалим безпідставним кримінальним провадженням, негативними наслідками, які продовжувалися після закриття кримінального провадження стосовно нього, позивачу завдано моральної шкоди. При цьому суд також правильно врахував відсутність доказів щодо порушення та змін у негативний бік життєвих зв`язків, погіршення відносини з оточуючими, втрати ділових зв`язків, позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань та спричинення йому діями органів досудового розслідування, прокуратури моральної шкоди у зазначеному в позові розмірі й дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 145 000 грн., що відповідає мінімально гарантованому законом розміру.

За такого не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту, обсягу та розміру понесених моральних страждань.

Також безпідставним є аргумент апеляційної скарги про те, що суд, встановивши, що з 27 липня 2017 року по 26 грудня 2018 року позивач перебував під слідством та судом, не дослідив, чи дійсно усі 29 місяців позивач перебував під слідством та судом, чи були призупинені, зупинені на деякий час слідчі дії та/або кримінальне провадження.

Так, в силу вимог частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Такими заявами відповідно до частини 2 цієї статті є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

У відзиві на позовну заяву Державної казначейської служби України жодних заперечень стосовно тверджень позивача ОСОБА_1 про тривалість перебування під слідством та судом впродовж 29 місяців не викладено. Відсутні такі заперечення і у відзивах на позовну заяву інших відповідачів, а тому у суду були відсутні підстави піддавати сумніву викладені позивачем обставини.

Щодо аргументів апеляційної скарги про те, що при визначення розміру моральної шкоди слід виходити з положень пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 р. № 1774-VIII, згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а тому до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, який на 01 грудня 2020 року становить 2270 грн.

Суд першої інстанції відхилив такі аргументи і апеляційний суд також з цим погоджується.

Так, відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, на який посилаються відповідач, не вносилися зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстав для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження №14-4цс19).

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд першої інстанції дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. За такого в силу статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, яке постановлено з дотримання положень матеріального права та вимог процесуального закону.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки внаслідок перегляду апеляційної скарги рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат, які покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 24 березня 2021 року