Справа № 442/1776/19 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/811/3657/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 листопада 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
В обґрунтування скарги покликається на те, що постановою державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мачкур Вероніки Володимирівни від 31 серпня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62906213 на підставі пред`явленого виконавчого листа № 442/1776/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 82 156,54 грн. пені по аліментах. Постановою державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 09 вересня 2020 року накладено арешт на рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкриті в АТ КБ «ПриватБанк», які призначені для отримання заробітної плати. Зазначає, що забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках боржника, звернення стягнення на які заборонено законом, зокрема, стягнення на заробітну плату звертається у разі відсутності у боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. Покликається на те, що 10 вересня 2020 року він подавав заяву до Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з банківських рахунків № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з повідомленням про те, що дані рахунки використовуються для отримання заробітної плати, однак державний виконавець не зняв арешт з вищезазначених рахунків, мотивуючи відмову відсутністю правових підстав для зняття арешту з рахунків боржника. Вказує, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку з втратою годувальника, майнової або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням 50 відсотків, а за іншими видань стягнень 20 відсотків. Вважає, що законодавством заборонено накладати арешт на заробітну плату в повному обсязі, відтак накладення арешту на рахунок боржника, призначений для виплати заробітної плати, унеможливлює своєчасну виплату заробітної плати та інших виплат працівника боржника, що призводить до порушення конституційних прав громадян. З наведених підстав просить визнати дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мачкур Вероніки Володимирівни неправомірними; скасувати постанову державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мачкур Вероніки Володимирівни про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № 62906213 в частині накладення арешту на рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 листопада 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апелянт стверджує, що позбавлений фактично всіх доходів, а саме заробітної плати, оскільки не може отримати її частину з вказаних банківських карткових рахунків на які перераховується заробітна плата, відтак не може утримувати свого неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , та не може сплачувати аліменти на повнолітню доньку, ОСОБА_4 , яка продовжує навчання. Вважає безпідставним висновок суду про відсутність доказів про цільове призначення коштів, які містяться на банківських рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , оскільки він долучав до матеріалів справи довідку АТ КБ «ПриватБанк» про те, що кошти на зазначених рахунках, є його заробітною платою. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 видано довідку № 427 від 25 листопада 202 року, з якої вбачається, що зарахування грошового забезпечення, зокрема, за вересень, жовтень, листопад 2020 року здійснюється на рахунок № НОМЕР_1 . Вважає, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, в тому числі у разі відрахувань за кількома виконавчими документами. З наведених підстав просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 1,5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання усдових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України , законами та нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюється Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з п.7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податку системи електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Загальний порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначений в статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, утому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює вичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.
Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору , витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Згідно з п.3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року №492, поточний рахунок рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належить рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.
З наведених норм права вбачається, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження коштів на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року в справі №756/1927/15-ц, провадження № 61-14725св20.
З матеріалів справи вбачається, шо 31.08.2020 року державним виконавцем Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мачкур В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62906213 на виконання виконавчого листа №442/1776/19, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 25.08.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 82156.54 грн. пені по аліментах.
Постановою державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мачкур В.В.09.09.2020 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті на виконання постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та /або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору основної винагороди виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 90741.19 грн.
Слід зазначити, що державний виконавець визначила банківським установам порядок виконання постанови про арешт коштів боржника від 09.09.2020 року, із застереженням щодо неможливості накладення арешту на рахунки та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Матеріалами справи підтверджується накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на рахунку в АТ КБ «Приватбанк», відкритому на ім`я ОСОБА_1 .
Виконуючи постанову державного виконавця від 09.09.2020 року та виконуючи покладений на банк обов`язок щодо визначення статусу рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , АТ КБ «ПриватБанк» вважало за можливе накласти арешт на грошові кошти, розміщені на згаданих рахунках.

З довідок, виданих АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що ОСОБА_1 станом на 09.09.2002 року має в АТ КБ «ПриватБанк» відкриті карткові рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , на які перераховуються зарплатні виплати, також на вказану кратку (рахунок) може бути зарахована будь-яка виплата (переказ).

Тобто, на карткові рахунки, крім заробітної плати, можуть зараховуватись будь-які інші виплати (переказ), що і було враховано судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.

Державним виконавцем фактично було звернуто стягнення на кошти боржника, що перебувають на банківських рахунках та на зберіганні у банку, процедура здійснення якого врегульована розділом У11 Закону України «Про виконавче провадження» та була дотримана державним виконавцем.

Враховуючи положення Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові в справі №915/1000/18 від 08 липня 2020 року
А відтак, державний виконавець Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мачкур В.В., звертаючи стягнення на вказані грошові кошти боржника, діяла у відповідності до вимог чинного законодавства та з метою виконання рішення суду, яке набрало законної сили.
За вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання дій державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мачкур В.В. неправомірними та скасування постанови державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мачкур В.В. від 09.09.2020 року про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 в частині накладення арешту на рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкриті в АТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Крім цього, матеріалами справи безспірно підтверджено, що у зв`язку зі сплатою боржником ОСОБА_1 заборгованості, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у повному розмірі, державним виконавцем Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мачкур В.В. 19.01.2021 року винесено постанову прозняття арешту з коштів, відповідно до якої знято арешт з усіх рахунків, що належать боржнику ОСОБА_1

21.01.2021 року державним виконавцем Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мачкур В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №62906213про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 82156.54 грн. заборгованості по аліментах, сплата яких підтверджується платіжними дорученнями, боржником сплачено виконавчий збір мінімальні та додаткові витрати виконавчого провадження.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 29.03.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.