Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 755/1981/17

провадження № 61-21298св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., , Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МІТЕХ»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Приватне акціонерне товариство «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МІТЕХ» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від

12 квітня 2019 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року у складі колегії суддів:

Панченка М. М., Слюсар Т. А., Волошиної В. М.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МІТЕХ» (далі - ТОВ «ФК «МІТЕХ») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просило визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 15 червня 2007 року, укладений між відповідачами.

Позовна заява мотивована тим, що спірний договір від 15 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передбачає право нового кредитора ОСОБА_1 вимагати від третьої особи - Закритого акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (далі -

ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс») виконання зобов`язань за інвестиційним договором (про інвестування у житлове приміщення) від 16 листопада

2005 року, укладеного між ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_2 ,

а також право вимоги передачі у власність новому кредитору двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , побудованої за рахунок інвестиційних внесків, за умови сплати новим кредитором 100% інвестиційних внесків у розмірі 328 265 грн в порядку та на умовах, передбачених основним договором.

Первісний інвестор ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору не внесла будь-якої суми на оплату за інвестиційним договором (про інвестування

у житлове приміщення) від 16 листопада 2005 року, а тому не набула права вимоги за цим договором і, відповідно, не набула статусу кредитора та не мала право переуступати вимоги, право на які вона не набула. Інвестиційний договір (про інвестування у житлове приміщення) від 16 листопада 2005 року, укладений ОСОБА_2 із ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс», є незаконним, оскільки лише позивач ТОВ «МІТЕХ», як управитель Фонду фінансування будівництва, відповідно до генерального договору від 12 вересня 2005 року, укладеного із забудовником ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс», приймає на себе виконання обов`язків щодо залучення коштів фізичних та юридичних осіб та акумулювання на своїх рахунках указаних коштів для здійснення інвестиційних операцій

з фінансування капітальних вкладень у будівництво офісно-житлового комплексу за будівельною адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року

у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанцій виходив із того, що ТОВ «МІТЕХ» не є стороною спірного договору, позивачем не доведено будь-яких порушень відповідачами його законних прав та інтересів при укладанні спірного договору, тому відмовив

у задоволенні позову за необґрунтованістю.

Оскільки представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову, а в разі, якщо вимоги позову є необґрунтованими, суд повинен відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на застосування позовної давності, а в іншій частині рішення залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що позивач не є стороною договору відступлення прав вимоги, його права договором відступлення права вимоги не порушені. Посилання позивача на те, що указаний договір відступлення прав вимоги є негативним наслідком подвійного продажу спірної квартири (як Забудовником, так і Управителем Фонду фінансування будівництва)

є безпідставними, оскільки переуступка прав вимоги за спірним договором не впливає на подвійний продаж однієї і тієї ж квартири.

Разом з тим апеляційний суд зробив висновок, що судом першої інстанції неправильно одночасно застосовано такі підстави для відмови в позові, як пропуск позивачем позовної давності та необґрунтованість вимог.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2019 року ТОВ «ФК «МІТЕХ» звернулося до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від

12 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просило оскаржені судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; покласти судові витрати на відповідачів.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскільки рішенням господарського суду Херсонської області від 20 квітня 2017 року у справі № 923/447/15, яке набрало законної сили, інвестиційний договір від 16 листопада 2005 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», визнано недійсним, то похідний від цього зобов`язання договір відступлення права вимоги від 15 червня 2007 року також є недійсним. Договір відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним, оскільки передбачає відступлення прав за вимогою договору, який визнаний недійсним (недійсною вимогою).

Суди не з`ясували належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора та чи існували вони на момент їх переходу, не звернувши уваги на те, що на момент укладання договору відступлення права вимоги ОСОБА_2 , як інвестор, не сплатила інвестиційний внесок за договором інвестування від

16 листопада 2005 року, вона не набула права вимоги до ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та не набула статусу кредитора, а тому не могла відступити право вимоги, яке сама не набула. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди не врахували висновок про те, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, викладений

у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2012 року у справі

№ 3-42гс12 та пунктах 1, 2 листа Верховного суду України від 01 травня

2013 року про висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення

з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 111-16 ГПК України, за ІІ півріччя 2012 року.

Суди не врахували, що факт порушення прав позивача встановлено зазначеним рішенням господарського суду Херсонської області від 20 квітня 2017 року

у справі № 923/447/15. ТОВ «ФК «Мітех» звернувся до суду з метою повернення майнових прав, що були незаконно відчужені.

У січні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до суду відзив, у якому просив постанову апеляційного суду залишити без змін, касаційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди встановили, що 12 вересня 2005 року між ЗАТ «МІК«Інтерінвестсервіс» (забудовник) та ТОВ «ФК «МІТЕХ» (Компанія - управитель фінансового Фонду будівництва) укладено Генеральний договір № 1/гд, за яким Компанія прийняла на себе зобов`язання щодо залучення коштів фізичних та юридичних осіб (довірителів) для фінансування об`єкту будівництва офісно-житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_2 , в інтересах довірителів,

а також власних коштів за необхідністю.

16 листопада 2005 року між ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_2 укладено інвестиційний договір (про інвестування у житлове приміщення), за умовами якого компанія зобов`язалася своїми силами і засобами,

з використанням інвестиційних внесків інвестора, збудувати об`єкт будівництва, здати його в експлуатацію та передати у власність інвестору новозбудоване майно у власність на умовах договору.

10 травня 2007 року між ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до інвестиційного договору від 16 листопада

2005 року.

15 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги, належне первісному кредиторові згідно

з інвестиційним договором (про інвестування у житлове приміщення) від

16 листопада 2005 року, укладеним між ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 1.2 зазначеного договору новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним своїх зобов`язань, передбачених умовами основного договору, в тому числі, передачі

у власність нового кредитора двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , побудованої за рахунок інвестиційних внесків, за умови сплати новим кредитором 100% інвестиційних внесків у розмірі 328 265 грн, в порядку та на умовах, встановленим основним договором.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 20 квітня 2017 року

у справі № 923/447/15, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16 квітня 2018 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 вересня 2018 року, позов

ТОВ «ФК «МІТЕХ» задоволено, інвестиційний договір від 16 листопада 2005 року № 220/F, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», визнано недійсним; провадження в частині позовних вимог про визнання недійсним договору від 15.06.2007 року № 220/F-В, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги припинено у зв`язку з тим, що цей спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту

є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів

є недопустимим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі

№ 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18) зроблено висновок, що «кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права,

а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 755/615/16-ц (провадження № 61-22883св19) зазначено, що «тлумачення частини третьої статті 215 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Установивши, що звертаючись до суду з позовом про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_1 з 06 серпня 2014 року, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушених або/чи не визнаних його прав чи інтересів унаслідок укладання 15 червня 2007 року договору № 221/F-В про відступлення прав вимоги, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову

у задоволенні позову, оскільки тільки дійсне порушене або/чи невизнане право або інтерес підлягає судовому захисту».

У статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» визначено, що управитель - фінансова установа, яка від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством, Правилами фонду та відповідає вимогам, встановленим цим Законом.

Суди встановили, що ТОВ «ФК «МІТЕХ» є управителем фінансового Фонду будівництва офісно-житлового комплексу за адресою:

АДРЕСА_2 на підставі Генерального договору № 1/гд від 12 вересня 2005 року із ЗАТ «МІК«Інтерінвестсервіс» (забудовник); інвестиційний договір від

16 листопада 2005 року № 220/F за позовом ТОВ «ФК «МІТЕХ»визнано недійсним рішенням господарського суду Херсонської області від 20 квітня

2017 року у справі № 923/447/15.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про відмову

в задоволенні позову ТОВ «ФК «МІТЕХ» у цій справі, оскільки позивачем не доведено порушення його прав договором відступлення права вимоги за визнаним недійсним інвестиційним договором.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що рішенням господарського суду Херсонської області від 20 квітня 2017 року у справі

№ 923/447/15 встановлено порушення прав позивача, оскільки цим судовим рішенням установлено порушення прав позивача внаслідок укладення інвестиційного договору від 16 листопада 2005 року № 220/F.

Колегія суддів відхиляє посилання ТОВ «ФК «МІТЕХ» у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 02 жовтня 2012 року у справі № 3-42гс12, у зв`язку з встановленням у наведеній справі інших фактичних обставин.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що: «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона

у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі

№ 369/6892/15-ц)».

Суд першої інстанції при розгляді заяви представника відповідача

ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про сплив позовної давностіправильно зазначив, що позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову, а

в разі, якщо вимоги позову є необґрунтованими, суд повинен відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Тому апеляційний суд помилково змінив рішення суду першої інстанції в цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині залишити без змін.

Оскільки касаційний суд зробив висновок про зміну судових рішень лише

в мотивувальній частині, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 402, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МІТЕХ» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Краснощоков

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов