ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11372/20

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/346/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

Заявник: ОСОБА_1

Суб`єкт оскарження: державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби м. Чернігова Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Кривденко Марина Олександрівна

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 грудня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Кривденко Марини Олександрівни, заінтересована особа ОСОБА_2 (суддя Карапута Л.В.), постановлену о 08 год. 57 хв. у м.Чернігів, повний текст ухвали складено 30 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати неправомірною постанову від 03.12.2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП №63801096, що винесена державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Кривденко М.О., і зобов`язати державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), зокрема шляхом скасування постанови від 03.12.2020 року про відкриття виконавчого провадження. Скарга мотивована тим, що у виконавчому провадженні ВП №63801096 Тихоновський Д.М. є боржником, а ОСОБА_2 є стягувачем, виконавчим документом є судовий наказ по справі №750/10125/20, виданий Деснянським районним судом м.Чернігова 18.11.2020 року. За доводами заявника, він з метою недопущення додаткових невиправданих витрат від примусового виконання рішення суду в добровільному порядку виконує судовий наказ, зокрема 26.11.2020 року та 30.11.2020 року сплатив аліменти у розмірі 1000 грн та 1080 грн. ОСОБА_1 вказує, що постанова про відкриття виконавчого провадження та інші похідні від неї постанови, зокрема про стягнення витрат на виконавче провадження, а також дії державного виконавця порушують його права, свободи, зокрема право добровільно виконувати судове рішення, а не виконувати його в примусовому порядку, право не нести додаткові витрати на виконавче провадження, що відповідає інтересам боржника.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 грудня 2020 року у задоволенні скарги відмовлено. Ухвалу суду мотивовано тим, що в заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження відсутні відомості щодо добровільної сплати аліментів, а від боржника заяв, скарг та документального підтвердження сплати аліментів до відділу не надходило.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказану ухвалу суду і прийняти нове судове рішення про задоволення його скарги. Апеляційна скарга мотивована тим, що предметом доказування в даній справі було встановлення законності здійснення виконання рішення суду в примусовому порядку. Заявник вказує, що в ході розгляду справи суд першої інстанції встановив обставину за допомогою письмових доказів, що боржник добровільно, самостійно виконує рішення суду до відкриття виконавчого провадження. За доводами ОСОБА_1 , стягувач приховав від органу державної виконавчої служби факт добровільного виконання рішення суду, внаслідок чого у державного виконавця були всі підстави відкрити виконавче провадження. Заявник вважає, що існування виконавчого провадження, коли боржник самостійно добровільно виконує рішення суду, є несправедливим, а наявність виконавчого провадження створює невпевненість боржника в своєму праві добровільно виконувати рішення суду та покладає на боржника додаткові невиправдані витрати у вигляді витрат на виконавче провадження. Також ОСОБА_1 посилається, що суд першої інстанції помилився з предметом доказування, оскільки давав оцінку правомірності дій державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження, що не були предметом оскарження.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі Деснянський ВДВС у місті Чернігові) Кривденко М.О. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Суб`єкт оскарження вказує, що у судовому наказі №2-н/750/2342/20 750/10125/20 від 16.11.2020 року, виданому Деснянським районним судом м.Чернігова, пред`явленому до виконання, було дотримано всіх вимог до виконавчого документа, тому державним виконавцем не було порушено норм Закону України «Про виконавче провадження», підстави для повернення виконавчого документа без виконання були відсутні.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що постановою державного виконавця Деснянського ВДВС у місті Чернігові Кривденко М.О. від 03 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №750/10125/20 2-н/750/2342/20, виданого 18.11.2020 року Деснянським районним судом м.Чернігова, про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 06.11.2020 року та до досягнення повноліття (а.с.3).

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів заявнику нараховано заборгованість у розмірі 1819,38 грн за листопад 2020 року (а.с.4).

Згідно з копіями квитанцій ОСОБА_1 26 і 30 листопада 2020 року сплатив аліменти у розмірі відповідно 1000 і 1080 грн (а.с.5).

Примусове виконання рішень судів та інших органів здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема судові накази.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із п.1 ч.1, ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання встановлено у ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Виходячи з аналізу зазначених норм права, обов`язку державного виконавця при прийнятті виконавчого документа до виконання перевіряти, чи виконується судове рішення боржником добровільно, не передбачено.

Добровільне виконання рішень про стягнення періодичних платежів, якими є в тому числі аліменти, передбачено статтею 7 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавчий документ про стягнення періодичних платежів може бути самостійно надісланий стягувачем безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю, фізичній особі, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. У разі наявності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів або заперечення її розміру боржником стягувач має право пред`явити виконавчий документ для примусового виконання. Підприємства, установи, організації, фізичні особи - підприємці та фізичні особи, зазначені у частині першій цієї статті, за заявою стягувача зобов`язані здійснювати відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника у розмірі, визначеному виконавчим документом, з урахуванням положень статті 70 цього Закону.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

За матеріалами справи встановлено, що стягувач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом на звернення до державної виконавчої служби за примусовим виконанням судового рішення, звернулась до Деснянського ВДВС у місті Чернігові із заявою про примусове виконання судового наказу про стягнення аліментів із ОСОБА_1 .

Встановивши, що виконавчий документ відповідає вимогам, встановленим до його змісту, і не встановивши підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець відкрив виконавче провадження постановою від 03 грудня 2020 року. За відсутності документального підтвердження сплати аліментів державним виконавцем визначено заборгованість станом на 30 листопада 2020 року у розмірі 1819,38 грн.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі погоджується, що дії державного виконавця з відкриття виконавчого провадження були вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як зазначає в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , предметом доказування в даній справі було встановлення законності здійсненння виконання рішення суду в примусовому порядку.

Фактичним же предметом скарги є саме постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, оскільки саме її заявник просив визнати неправомірною і зобов`язати державного виконавця скасувати її, відповідно судом першої інстанції обгрунтовано встановлювався факт наявності або відсутності порушень державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні вказаної постанови.

Посилання заявника на порушення його права добровільно виконувати судове рішення не можуть бути підставою для визнання неправомірною законної постанови державного виконавця Деснянського ВДВС у місті Чернігові Кривденко М.О. від 03 грудня 2020 року про відкриття виконавчого провадження, враховуючи також, що чинним законодавством не встановлено такої підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження як добровільне виконання боржником судового рішення за наявності заяви стягувача про примусове його виконання.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення скарги не спростовують, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 березня 2021 року.

Головуючий: Судді: