Постанова

Іменем України

22 березня 2021 року

м. Київ

справа № 227/4084/19

провадження № 61-10158св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Прокуратури Донецької області, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2020 року в складі судді Кошлі А. О. та постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року в складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Азевича В. Б., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 16 квітня 2019 року у справі № 234/3630/19 його скаргу задоволено та скасовано постанову слідчого прокуратури Донецької області Салій Р. В. від 22 березня 2019 року про закриття кримінального провадження № 0000390 від 02 липня 2018 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Вказував, що сам факт скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження свідчить про незаконність вказаної постанови і є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, оскільки порушили його право на належне виконання державними органами службових обов`язків.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 не довів факт заподіяння йому шкоди, її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям судового рішення та настанням шкоди, а сам факт скасування судом постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У липні 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга також містить клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції:

- не надали оцінку як в цілому, так і кожному окремо наданим позивачем письмовим доказам, що міститься в матеріалах справи;

- не врахували, що незаконність постанови слідчого Салій Р. В. про закриття кримінального провадження, встановлена ухвалою слідчого судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2019 року, якою зазначена постанова була скасована;

- проігнорували посилання позивача на усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), Верховного Суду, Верховного Суду України щодо презумпції спричинення моральної коди, завданої особі незаконними діями, бездіяльністю або незаконними рішеннями органів влади та не застосували таку презумпцію під час прийняття своїх рішень;

- не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 638/12259/16, від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18, від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16-ц, від 25 квітня 2019 року у справі № 638/17403/15?ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 638/1892/16-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18,від 09 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 17 грудня 2018 року у справі № 509/4156/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 27 січня 2020 року у справі № 577/3791/18, від 12 березня 2020 року у справі № 761/991/18, від 25 березня 2020 року у справі № 554/49/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц.

У серпні 2020 року Прокуратура Донецької області із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначила про її необґрунтованість та безпідставність доводів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рух справи у суді касаційної інстанції

13 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Штелик С. П.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуально кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано матеріали цивільної справи № 227/4084/19 із Добропільського міськрайонного суду Донецької області; встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2020 року матеріали справи № 227/4084/19 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року № 3127/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року № 8 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з обранням судді Штелик С. П. до Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи

між суддями від 14 грудня 2020 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 квітня 2019 року слідчий суддя Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 скасував постанову слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу слідчого управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Донецької області Салій Р. В. від 22 березня 2019 року про закриття кримінального провадження № 0000390 від 02 липня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частини першої статті 366 КК України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки у даній справі з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є незаконні, на думку позивача, дії слідчого прокуратури Донецької області Салій Р. В. щодо постановлення завідомо неправосудної постанови, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, її розміру та причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача.

Аргументи касаційної скарги про те, що незаконність постанови слідчого прокуратури Салій Р. В. про закриття кримінального провадження, встановлена ухвалою слідчого судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2019 року, якою зазначена постанова була скасована, не свідчать про неправильність висновків судів, оскільки судами правильно зазначено, що сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує незаконність дій відповідача, оскільки постанова скасована з процесуальних підстав, а також те, що цими діями позивачу завдана моральна шкода.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 638/12259/16, від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18, від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16-ц, від 25 квітня 2019 року у справі № 638/17403/15?ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 638/1892/16-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18,від 09 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 17 грудня 2018 року у справі № 509/4156/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 27 січня 2020 року у справі № 577/3791/18, від 12 березня 2020 року у справі № 761/991/18, від 25 березня 2020 року у справі № 554/49/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, є необґрунтованими, оскільки у наведених заявником постановах Верховного Суду та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини справ.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Посилання заявника на судову практику ЄСПЛ у касаційній скарзі не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, а стосуються лише принципів судочинства.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, який їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо клопотання про передачу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Касаційна скарга містить клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання відшкодування моральної шкоди.

Таке клопотання позивача не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 ЦПК України.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Судом взято до уваги, що у справах про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду є стала судова практика.

Зважаючи на наведене, суд касаційної інстанції не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняДобропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак
Г. І. Усик