ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2535/17
Провадження № 2/210/44/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"22" березня 2021 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,

за участі секретаря судового засідання: Реви К.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 12.06.2017 року звернувся до суду з вищезгаданим позовом, який неодноразово уточнювався, в останній редакції від 26.02.2019 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 просить суд визнати автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя; в порядку поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнати частки подружжя його та відповідача по 1/2 частці зазначеного автомобіля, без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку автомобіля; грошові кошти в розмірі 50920 доларів США, визнати спільною сумісною власністю подружжя; стягнути з ОСОБА_6 1/2 частину спільних грошових коштів в розмірі 25460 доларів США на його користь; стягнути з ОСОБА_6 на його користь судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 2000 гривен.

Уточнені позовні вимоги представником позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 вмотивовано тим, що позивач перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 01.11.1997 року, який розірвано рішенням суду від 27.05.2014 року (рішення набрало законної сили 10.06.2014 року). 27.05.2014 року ОСОБА_6 зареєструвала на своє ім`я автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 , вартість якого склала 28000,00 доларів США. За період з 13.06.2013 року по 15.05.2014 року позивач ОСОБА_3 , перебуваючи у морських відрядженнях, отримував дохід у вигляді заробітної плати, який перераховував на валютний рахунок в АБ «Південний», доступ до якого мала відповідач на підставі довіреності За період з 11.03.2013 року по 05.04.2014 року ОСОБА_6 зняла з валютного рахунку грошові кошти в сумі 44509 доларів США, привласнивши їх та розпорядившись ними одноособово. Після повернення з рейсу, позивач не зміг скористатися грошовими коштами, так як дружина їх залишила собі і повідомила його, що вони не будуть жити разом, що і стало причиною розлучення. Крім того, 27.11.2012 року у АБ «Південний» відповідач відкрила депозитний вклад на суму 5000,00 доларів США, на якому за рахунок відсотків станом на 24.02.2013 року знаходилося 6411,00 доларів США, якими відповідач розпорядилася одноособово, знявши грошові кошти та закривши рахунок. Таким чином, автомобіль і грошові кошти в сумі 50920 доларів США слід визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя та поділити між ними.

Відповідачем ОСОБА_6 (прізвище змінено на « ОСОБА_7 » після укладення шлюбу) 08.09.2017 року подано зустрічний позов, в якому відповідач просить визнати за нею право власності на автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 ; визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в розмірі 38000,00 доларів США, що по курсу Національного банку України еквівалентно 976220,00грн.; визнати за нею право власності на 488110,00грн., які стягнути з ОСОБА_3 на її користь; стягнути з позивача на її користь судові витрати у справі.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що з 27.02.2004 року вони перебували з позивачем у шлюбі з 01.11.1997 року. Від шлюбу мають повнолітню дочку. Подружні відносини припинено з 2010 року. Основна причина розлучення - подружня зрада позивача, різниця характерів, відсутність взаєморозуміння та довіри. З 2010 року позивач добровільно покинув сім`ю та став мешкати з іншою жінкою в подарованій йому бабусею квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Шлюб розірвано 27.05.2014 року за ініціативою позивача. Автомобіль, який позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності, придбаний нею 22.05.2014 року за рахунок грошових коштів, наданих ОСОБА_8 . Щодо грошових коштів в сумі 41109 доларів США, на які посилається позивач, та які нею було знято в АТ «Південний», в травні 2014 року позивач забрав у неї в присутності її батька та матері більше 38000,00 доларів США, які вона зберігала для оплати навчання позивача у ВНЗ та на сімейні потреби, не залишивши їй ні копійки. Після чого вона була змушена звертатися за матеріальною допомогою до своїх батьків.

Ухвалою суду від 30.10.2017 року зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісною позовною заявою.

До суду 09.01.2019 року надійшла позовна заява третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про витребування коштів, в якій вона просить витребувати на її користь із незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_6 грошову суму в розмірі 38000,00 доларів США, які в гривневому еквіваленті складають 1042340,00грн.

Позов ОСОБА_5 обґрунтовано тим, що вона є дочкою сторін у справі. Їй стало відомо, що до предмету спору між батьками входять грошові кошти в сумі 38000,00 доларів США, які знаходилися у її бабусі та дідуся, та як їй стало відомо - зникли. Ці грошові кошти є її власністю, так як протягом багатьох років її батьки та дідусь з бабусею дарували їй кошти в іноземній валюті для купівлі житла у м. Полтава, де вона навчається в ВНЗ.

Ухвалою суду від 26.02.2019 року ОСОБА_5 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Позовну заяву ОСОБА_5 об`єднано в одне провадження з первісним та зустрічним позовами.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Будучи присутнім в судовому засіданні 18.02.2021 року суду пояснив, що у 2013-2014рр. вони мешкали разом з батьками дружини однією сім`єю через їх вік. Була в них квартира, яку вони здавали. З березня 2013 року по травень 2014 року він був у рейсі. У цей час його дружина на підставі довіреності отримувала з банківського рахунку грошові кошти - його заробітну плату, яка складала приблизно 4000 доларів США на місяць. У грудні 2013 року він був в України у зв`язку з навчанням, витратив приблизно 6-7тис.грн., з банківського рахунку кошти не знімав, так як вдома були гроші, брав для господарських справ, дружина теж могла розпоряджатися цими коштами. Що автомобіль куплений за його кошти доказати не може, але у нього такі гроші були, навіть більше. За весь період з 2011 року, по виписці з банку, на його рахунку було приблизно 80 тис. доларів США. Дружина не працювала. На його навчання витрачалися кошти, але невеликі. Коли він був у рейсі, фізично користуватися грошима не міг. Готівку зберігали в домі батьків, перед рейсом дома залишалося готівки приблизно 30-35 тис. доларів США. Гроші дочці не дарували, робили їй подарунки. Оскільки він достатньо заробляв, питання відкладення грошей на навчання дочки та на житло не стояло. Без відома дитини гроші також не відкладали, це були сімейні кошти. На що уходила основна частина його заробітку не знає, йому особисто було достатньо невеликої готівки, доларів 60. У середньому на місяць їхня сім`я на нагальні потреби витрачала приблизно 500 доларів США. Теща у 2011-2013 рр. пересилала на його ім`я з Італії гроші, щоб покласти на її рахунок. У тестя та тещі були квартира і автомобіль, куплені за його гроші, але оформлені на тестя. Матір дружини працювала на ринку ( торгувала взуттям), батько дружини працював у футбольному клубі.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала первісний позов, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила, що позивач перебував у шлюбі з відповідачем з 01.11.1997 року, шлюб розірвано за ініціативою позивача 27.05.2014 року. Позивач був у рейсі з 2013 року по травень 2014 року. У цей період відповідач користувалася грошовими коштами, які знаходилися на рахунку позивача (його заробітна плата), яким вона мала можливість користуватися на підставі довіреності, виданої на її ім`я позивачем. 27.05.2014 року на ім`я позивача зареєстровано транспортний засіб TOYOTA RAV4, який придбаний на спільні кошти, тому автомобіль підлягає поділу між подружжям. Також у період з 2013 по 2014рр. відповідачем знято з рахунку 44509 доларів США (заробітна плата позивача) та 6441,00 доларів США - з депозитного рахунку, ці грошові кошти також є об`єктом спільної сумісної власності та підлягають поділу між подружжям. Про те, що на рахунку відсутні грошові кошти позивач дізнався, коли повернувся з рейсу. Ще перебуваючи у рейсі позивач дізнався про подружню зраду дружини, а коли повернувся до місця їх проживання (у батьків дружини), його речі були вже зібрані, у будинку він більше не мешкав. Позивач не мав можливості припинити дію довіреності, оскільки не сходив на берег, тим більше сподівався на те, що сім`ю ще можна зберегти. Коли уходив у рейс 20 тис. доларів США були у відповідача, зі слів позивача. Коли запитав де гроші? відповідач сказала - немає. Те, що він забрав кошти в сумі 38000 доларів США, не відповідає дійсності, оскільки після повернення з рейсу він у будинку не мешкав. Всього на рахунку було 84тис. доларів США, у позові йдеться про грошові кошти, які знято у період часу з 2013 року по травень 2014 року - 44509 доларів США та 6441,00 доларів США. Вартість автомобіля не входить до цих грошових коштів. У грудні 2013 року позивач приїжджав у Миколаїв, а не у Кривий Ріг. Мешкали дві сім`ї батьки дружини та сім`я дочки в одному житлі. Грошові кошти дитині не дарувалися, вона була мала і не могла ними розпорядитися. Зустрічну позовну заяву не визнають - відсутні допустимі докази, тому не підлягає задоволенню. Позовні вимоги третьої особи є теж безпідставними, грошові кошти не можуть бути власністю дочки, є власністю батьків - у позові відмовити. Те, що зазначені грошові кошти надали бабуся і дідусь, третя особа доказів не надала.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що грошові кошти знімалися відповідачем на підставі довіреності, яку надав позивач, тому відповідач мала право знімати кошти та розпоряджатися ними. Даних, що ці кошти накопичувалися, а не використовувалися на сімейні потреби немає. Подружжя має ділити майно, яке є на час розірвання шлюбу, але такого майна не було, цих коштів в наявності не було, вони витрачені на потреби сім`ї - в тому числі утримання дитини, навчання позивача, тому така вимога є безпідставною. Позивач мав можливість відмінити довіреність, заблокувати рахунок, але він цього не зробив, відповідач могла користуватися грошима до часу припинення шлюбу. Щодо автомобіля - він придбаний на грошові кошти майбутнього чоловіка відповідача ОСОБА_10 , що підтверджується квитанцією про сплату вартості автомобіля та випискою про рух коштів на його рахунку, на який надходила його заробітна плата. Гроші куди ділися? Ніхто не рахував, так як розірвати шлюб ніхто не збирався. Позивач прийшов додому і забрав ці гроші 38 тис. доларів США. Коли це відбулося - достеменно не відомо. На що витрачені 24 тис. доларів США, які відповідач зняла за два місяці - такої інформації немає. Це був лютий 2014 року, не дуже стабільна ситуація в Україні, тому за проханням чоловіка відповідач їх зняла і вони розпорядилися ними спільно. Вони мали можливість спілкуватися у скайпі, по телефону. Гроші витрачені, в тому числі і на навчання чоловіка, одержання диплому (позивач закінчив навчання - перебуваючи у рейсі, щоб отримати посаду більш високооплачувану), на сім`ю, саме на які потреби - не казала. Коли кошти знімалися - дочка навчалася в школі - на розвиток дитини могли бути витрачені кошти, їздила до школи, одягалася. Перебуваючи у шлюбі, особа не повинна надавати звіт на що витрачені сімейні кошти. А питання про те, що відповідач не бажала проживати разом, спірне питання, твердження позивача. Частина коштів передана дочці, вони збиралися протягом тривалого часу, і бабуся давала гроші (працювала в Італії), вони збиралися для того, щоб придбати житло у м. Полтава, де навчається дитина. З первинним позовом позивач звернувся до суду 12.06.2017 року, тобто після спливу трирічного строку для звернення до суду, тому просив застосувати позовну давність. Відповідач відмовляється від поділу грошових коштів в сумі 38 тис. доларів США, оскільки вони належать дочці. На час подання зустрічної заяви, не було позову третьої особи. Позов третьої особи визнає відповідач частково, за виключенням витребування з неї цих грошових коштів. Зустрічний позов просив залишити без розгляду.

Третя особа - ОСОБА_5 в судовому засіданні присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України.

Представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_11 в судовому засіданні присутнім не був, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Будучи присутнім у попередніх судових засіданнях, підтримав позов ОСОБА_5 , обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просив позов задовольнити, заперечував проти первісного та зустрічного позовів. Пояснив, що сім`я ОСОБА_12 та батьки дружини мешкали за місцем проживання бабусі та дідуся, де зберігалися 38 тис. доларів США, подаровані для навчання ОСОБА_13 у м. Полтава у ВНЗ і на придбання житла для неї. Тому вона звертається, як третя особа, яка має свої вимоги. На момент розірвання шлюбу батьків дочка була неповнолітня. Гроші збиралися тривалий час, сума 38 тис. доларів США, ОСОБА_13 ці кошти бачила, знала, що це її гроші. Хто, в якій сумі давав ці гроші? - спільні кошти родини, приймала участь бабуся - працювала в Італії. Крім ОСОБА_13 , внуків немає. Просить стягнути грошові кошти не тільки з батька, а й з матері - це майно забрано. Інформації про те, що хтось передумав ці кошти залишити ОСОБА_13 , батько, наприклад, - немає. Проти первісного та зустрічного позовів - заперечує. Щодо автомобіля та 24 тис. доларів США нічого не відомо. Чи була ОСОБА_13 свідком того, як батько повернувся до дому з рейсу - не знає. Чого позов пред`явлено до батька і матері, а не до бабусі, яка їх зберігала? Краще може пояснити бабуся.

Суд, вислухавши позивача, представників сторін та третьої особи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIІІ внесено зміни до ЦПК України від 18.03.2004 року, які набирали законної сили з 15.12.2017 року.

Відповідно до вимог частини 3 статті 3 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно п.9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 22.01.2018 року вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували з 01.11.1997 року в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 27.05.2014 року рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, рішення набрало законної сили 10.06.2014 року (т.1, а.с.5, 6).

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.5).

23.07.2015 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_14 , зареєстрований Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, прізвище після укладення шлюбу дружини « ОСОБА_12 » (т.2, а.с.23).

02.09.2017 року ОСОБА_6 повторно уклала шлюб з ОСОБА_14 , зареєстрований Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, прізвище після укладення шлюбу дружини « ОСОБА_7 » (т.2, а.с.72).

ОСОБА_15 та ОСОБА_16 від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2, а.с.71).

Позивач посилається на те, що під час перебування у шлюбі сторонами придбано у власність транспортний засіб TOYOTA RAV4, а також у період з 2013 по 2014рр. відповідачем знято з рахунку 44509 доларів США та 6411,00 доларів США , які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак підлягають поділу між ними.

Частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Так, сторони перебували у шлюбі з 01.11.1997 року по 10.06.2014 року (дата набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили).

Отже, 22.05.2014 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, між ТОВ «Алмаз Сістем» та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу - TOYOTA RAV4 2,2 Live М/Т, колір: сірий ( НОМЕР_2 , вартість товару 429108,80грн. (т.1, а.с.60-65).

Проте, з платежу на користь отримувача коштів «ТОВ Алмаз Сістем» від 22.05.2014 року вбачається, що платник ОСОБА_18 вніс на користь отримувача «ТОВ Алмаз Сістем» за товар ЗГ РАХ-ФАКТУРА №АВ101 від 22.05.2014 року Тойота РАВ 4 2.2 ЛИВЕМ/Т ПД - 429108,00 грн., разом із комісією 429408,00 грн. з картки НОМЕР_3 (т.1, а.с.41).

З виписки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про рух коштів по рахунку № НОМЕР_4 , утому числі по картці, яка закінчується на цифри НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_14 , за період з 26.02.2014 року (дата випуску картки) по 31.05.2014 року вбачається, що 22.05.2014 року здійснено транзакцію (тип 205) щодо перерахування коштів AVAL KSK PAIMENT UAH-KYEV в сумі 429408,00 грн. (т.1, а.с.100).

Повернення платежу не здійснювалося. Інших платежів від платника ОСОБА_19 22.05.2014 року ТОВ «Алмаз Сістем» не отримувало (т.2, а.с.133).

Автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_5 свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 на підставі довідки-рахунку ВІА №419356 від 27.05.2014 року станом на 06.02.2016 року зареєстрований на ім`я ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.8, 67).

Також, судом встановлено, що на ім`я позивача ОСОБА_3 у АБ «Південний» відкрито поточні рахунки в доларах США № НОМЕР_7 , в євро № НОМЕР_7 , в доларах США № НОМЕР_8 , в гривні № НОМЕР_9 . На ім`я ОСОБА_6 відкрито поточні рахунки в доларах США НОМЕР_10 , в євро № НОМЕР_11 , в гривні НОМЕР_12 та депозитні рахунки в доларах США НОМЕР_13 , НОМЕР_14 , НОМЕР_15 , НОМЕР_16 (т.1, а.с.144).

У період з 23.01.2010 року по 31.12.2016 року діяли довіреності №44233/44234 від 23.01.2010 року на ім`я ОСОБА_6 , №71533 від 11.03.2013р. по 11.03.2016р. на ім`я ОСОБА_6 (т.1, а.с.104).

Відповідно до довідки АБ «Південний» (вих.№176-57473 від 24.10.2016 року) ОСОБА_6 за період з 23.01.2010 року по 21.10.2016 року по довіреності з поточних рахунків знято 84414,55 доларів США, 4688 євро (т.1, а.с.7), що також підтверджується випискою про рух коштів з 23.01.2010 року по 21.10.2016 року, згідно з якою остання видача готівкових коштів відбулася 05.04.2014 року у розмірі 629,00 доларів США (т.1, а.с.104-109). За період з 2013 року по 2014 рік сума знятих відповідачем грошових коштів складає 44509,00 доларів США (без врахування подвійного стягнення 14.02.2014 року 14900,00 доларів США). Стягнення протягом 14.02.2014 року по 14900,00 доларів США двічі, тобто всього 29800,00 доларів США, спростовується випискою щодо руху коштів, з якого вбачається, що 14.02.2014 року знято тільки 14900,00 доларів США (а.с.105-108).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 - матір відповідача суду пояснила, що зять ОСОБА_3 жив разом із ними 17 років. Потягом тривалого часу вони збирали гроші внучці ОСОБА_13 на навчання та придбання житла - 38 тис. доларів, це гроші зятя та дочки, і вона теж приймала участь у накопиченні коштів. Скільки саме в цій сумі її грошей, сказати не може, часто на свята дарувала онучці 100-200-300 євро, вона складала їх до шкатулки. Дочка не працювала, але займалася вихованням ОСОБА_13 та навчала чоловіка у м. Миколаєві, коли він був у рейсі - за все платили. Також витрачалися кошти на репетиторів внучки останні три роки перед закінченням школи. ОСОБА_13 знала, що 38 тис. доларів США це її гроші. Вона , свідок, працювала в Італії, теж заробляла багато, жили як у ОСОБА_21 за пазухою, були моменти коли у дітей грошей не було, вона допомагала. Знає , що 38 тис. доларів США забрав зять, вона була в Італії. І зять, і дочка, і ОСОБА_13 знали, де лежать гроші, її чоловік не знав. У неї ще є син, та онук дочки від другого шлюбу. Гроші для внука не збирала, на той час його ще не було. Гроші в сумі 38тис. дол.. США дійсно були, ОСОБА_13 знала, що це гроші для неї, щоб купити житло в Одесі ( вона спочатку збиралася навчатися там).

Суду надано платіжні доручення, відповідно до яких ОСОБА_22 (місце відправлення АДРЕСА_2 )) на ім`я ОСОБА_3 здійснювалися грошові перекази 03.08.2010 року - 9850 євро, 27.07.2010 року - 8900 євро, 22.09.2011 року - 4700 євро, 07.05.2012 року - 2500 євро (т.1, а.с.129-136). Зазначені кошти, які перераховувалися на рахунок позивача, не є предметом спору.

Представником відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Згідно із ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України).

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом про поділ майна подружжя 02.09.2015 року (справа №210/4250/15-ц, провадження №2/210/183/17). Ухвалою суду від 07.02.2017 року залишено без розгляду (а.с.42, 43).

Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (ч.1 ст.265 ЦК України).

Оскільки встановити дату, коли позивач дізнався про порушення свого права власності, суд обчислює трирічний строк позовної давності від дати набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили (10.06.2014 року). Отже, трирічний строк звернення до суду з позовом про поділ майна закінчився 11.06.2017 року.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст.254 ЦК України).

Враховуючи, що повторно позивач звернувся з позовом 12.06.2017 року (10, 11 червня 2017 року вихідні дні), тобто у перший робочий день, тому строк позовної давності позивачем не пропущено,а відтак підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами суд виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до вимог ст.21 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до роз`яснень п.п.22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно з ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, автомобіль TOYOTA RAV4, 2014 року випуску, державний НОМЕР_1 придбано відповідачем у період шлюбу, але за грошові кошти ОСОБА_23 , яким здійснено перерахування коштів AVAL KSK PAIMENT UAH-KYEV в сумі 429408,00грн., що підтверджується випискою про рух коштів на його рахунку. З рахунку також вбачається, що на зазначену банківську картку йому нараховувалася заробітна плата, сума грошових коштів на рахунку була достатньою для оплати вартості автомобіля. Доказів, які б свідчили про те, що зазначені грошові кошти не належать ОСОБА_24 та є грошовими коштами, що зняті з рахунку позивача суду не надано, тому суд вважає, що зазначений транспортний засіб є особистою приватною власністю дружини ОСОБА_4 , а тому поділу не підлягає.

Що стосується грошових коштів в сумі 44509 доларів США , які у період з 2013 по 2014рр. знято відповідачем з рахунку, суд не може вважити їх об`єктом спільної сумісної власності, оскільки згідно з випискою про рух коштів на банківському рахунку остання видача готівкових коштів відбулася 05.04.2014 року у розмірі 629,00 доларів США, тобто у період перебування сторін у шлюбі та не належать до обсягу спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Не може бути взято судом до уваги, посилання позивача під час звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, що подружні стосунки припинено у 2013 році (разом як чоловік та дружина не мешкають, спільне господарство не ведуть), тобто, як він пояснив у судовому засіданні, з часу перебування його у рейсі, оскільки з виписки про рух коштів на його банківському рахунку, вбачається, що відповідач продовжувала після зазначеного часу (до 05.04.2014 року) користуватися його заробітною платою, яку використовувала для вирішення сімейних питань, довіреність надана на її ім`я позивачем не була скасована.

Також, не відповідає дійсності те, що позивач був позбавлений можливості скасувати довіреність через перебування у морі, оскільки у грудні 2013 року він перебував в Україні, що ним підтверджено у судовому засіданні. Крім того, з довідки банку Південний №233-60122БТ від 14.11.2017 року вбачається, що зняття грошових коштів з поточного рахунку позивача ОСОБА_3 здійснювалося відповідачем ОСОБА_6 на підставі довіреностей №44233/44234 від 23.01.2010 року, строк дії по 23.01.2013 року, а 11.03.2013р. після закінчення строку дії цієї довіреності позивачем видано дружині нову довіреність № НОМЕР_17 зі строком дії по 11.03.2016р. Таким чином, посилання позивача на припинення шлюбних стосунків у 2013 році, спростовується видачею нової довіреності на ім`я дружини ОСОБА_6 , яка давала їй право знімати з рахунку чоловіка грошові кошти (його заробітну плату) та використовувати її на власний розсуд (на ведення сімейного спільного господарства тощо), з чим позивач погоджувався.

Грошова сума 6411,00 доларів США, яка знаходилася на рахунку ОСОБА_6 № НОМЕР_10 , утворилася внаслідок перерахування 27.02.2013 року депозиту в сумі 5000,00 доларів США та нарахування відсотків по депозитному договору знята 20.02.2014 року, залишок на рахунку склав 0,00 доларів США (т.1, а.с.146, 183, 184, 186).

Позивач зазначає, що перебував у рейсі до 15.05.2014 року, що також підтверджується штампом у закордонному паспорті (т.1, а.с.115-118), тому слід вважати часом припинення спільного ведення господарства подружжям середину-кінець травня 2014 року.

Відтак, грошові кошти 44509 доларів США та 6411,00 доларів США не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки були відсутні на час припинення шлюбних відносин, відомості щодо придбання на зазначені кошти речей, які могли буди предметом поділу як спільно нажите майно, суду не надано, тому слід вважати, що зазначені кошти витрачені подружжям на ведення спільного сімейного господарства.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позов третьої особи ОСОБА_5 про витребування коштів на її користь із незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в розмірі 38000,00 доларів США, які в гривневому еквіваленті складають 1042340,00грн. суд виходить з наступного.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст.328 ЦК України).

Частиною 1 ст.387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Третя особа ОСОБА_5 зазначає, що грошові кошти в сумі 38000,00 доларів США, які знаходилися у будинку її діда ОСОБА_25 та баби ОСОБА_20 за адресою їхнього проживання, були її власністю, так як протягом багатьох років її батьки, дід та баба дарували їй грошові кошти в іноземній валюті для купівлі житла в м. Полтава, де вона навчається у медичному ВНЗ. За словами відповідача, цими коштами заволодів шляхом зловживання довірою та обману позивач, її батько.

Проте, жодним належним та допустимим доказом не підтверджено, ані факт наявності грошових коштів у зазначеній сумі за адресою місця проживання батьків матері, ані належність цих грошових коштів саме їй - третій особі, їх викрадення та перебування у володінні позивача.

До показів свідка ОСОБА_20 суд ставиться критично, оскільки вона є бабою ОСОБА_5 та матір`ю відповідача, тобто стороною яка зацікавлена у вирішенні справи на користь дочки та внучки, на час ймовірного викрадення грошових коштів в сумі 38000,00 доларів США позивачем перебувала в Італії.

Також, слід зауважити, що свідок ОСОБА_20 зазначає про надання внучці грошових коштів у євро, які заробляла в Італії (що підтверджується грошовими переказами у євро з Італії на рахунок позивача), проте сума, яку витребовує ОСОБА_5 розрахована у доларах США. Крім того, третя особа посилається на викрадення грошових коштів батьком, а витребовує грошові кошти у батька та матері.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому суд відмовляє у первісному позові. У задоволенні позову третьої особи суд також відмовляє з підстав викладених вище. Зустрічний позов за заявою представника відповідача слід залишити без розгляду.

З метою забезпечення первісного позову ухвалою суду від 16.06.2017 року накладено арешт на автомобіль марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_18 , 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_5 , із забороною його експлуатації, та який знаходиться у користуванні ОСОБА_6 . Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року - скасовано заходи забезпечення позову, вжиті, для забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, у вигляді заборони відчуження автомобіля марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_18 , 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_19 , який належить на праві власності ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 01.04.2019 року накладено арешт на майно належне на праві приватної власності ОСОБА_6 - квартиру АДРЕСА_3 , шляхом заборони її відчуження.

Частинами 9, 10 ст.158 ЦПК України встановлено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Оскільки у первісному позові, з метою забезпечення якого заборонено відчуження транспортного засобу та накладено арешт на квартиру, відмовлено - заходи забезпечення позову слід скасувати.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у справі пропорційно до задоволених вимог.

У зв`язку з відмовою у первісному позові судові витрати не відшкодовуються. Третя особа звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, оскільки у задоволенні позову третьої особи відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом позову, слід віднести на рахунок держави.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Зустрічний позов залишено без розгляду за заявою представника відповідача, тому судові витрати поверненню не підлягають.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст.3, 21, 57, 60, 62, 63, 71 СК України, ст.ст.256-258, 261, 265, 368, 372, 387 ЦК України, ст.ст.4, 5, 10-13, 77-80, 121, 141, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У первісному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - залишити без розгляду.

У позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування коштів - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року, для забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, у вигляді заборони відчуження автомобіля марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_18 , 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_19 , який належить на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2019 року (скасовану в частині накладення арешту постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року), для забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, у вигляді заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_3 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_20 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 24 березня 2021 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_21 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ;

- відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_22 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ;

- третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_23 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .

Суддя: Н. Ю. Вікторович