Дата документу 16.03.2021 Справа № 331/2439/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер 331/2439/19 Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
Номер провадження 22-ц/807/980/21 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2020 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за виконані роботи,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ФОП ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за виконані роботи.

Позивач зазначала, що вона під час роботи ріелтором у спрощеній формі уклала із власником домоволодіння ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 договір на виконання будівельних робіт. За умовами договору ОСОБА_2 зобов`язалась закупити за свій рахунок будівельні матеріали, найняти будівельників за власні кошти, та разом з ними зробити ремонт у вищезазначеному будинку, а відповідач зобов`язався сплати за ці роботи при продажі будинку ОСОБА_2 2000 доларів.

Вищезазначені зобов`язання ОСОБА_2 виконала, проте ОСОБА_4 після продажу 03 травня 2019 року будинку, грошові кошти їй не повернув. При цьому, після звернення до ОСОБА_1 , він повідомив ОСОБА_2 про те, що 1000 доларів США він передав особисто ФОП ОСОБА_3 , проте остання завірила позивача що коштів від ОСОБА_4 для передачі не отримувала.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість в розмірі 99001,89 грн., з яких: 96829,20 грн. - сума основного боргу; 167,13 грн. - 3% річних за період з 03 травня 2019 року по 23 травня 2019 року; 2005,56 грн. - пені за кожень день прострочки за період з 03 травня 2019 року по 23 травня 2019 року, 25000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

У червні 2020 року ОСОБА_2 подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій, вона посилаючись на те, що відповідач ФОП ОСОБА_3 не бажає платити позивачу заборгованість за виконані роботи, упущену вигоду та моральну шкоду, просила суд накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 в межах суми 124001,89 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Накладено арешт на все нерухоме майно яке належить ОСОБА_1 , в межах суми 124001,89 грн.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2020 року.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції при вирішення питання про забезпечення позову не дотримався вимог Закону, не перевірив чи є співмірними вимоги заявленої суми майну, яке належить відповідачу, хоча арешт накладений у межах суми 124001,89 грн. Задля додержання вимог законності та балансу, судом повинно бути перевірено наявність підстав для накладення арешту. Судом не встановлено обставин, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Позивачем не доведено існування реальної загрози ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, ефективного захисту або поновлення порушених, оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття такого заходу забезпечення позову. Так, судом першої інстанції не враховано, що позивач звернувся з позовом у червні 2019 року, а з заявою про забезпечення позову в липні 2020 року. За весь період часу ОСОБА_1 не вчиняв дій щодо відчуження свого майна, а про арешт дізнався випадково перевіряючи стан розгляду справи на сайті Єдиного реєстру судових рішень. При цьому, арешт полягає у накладенні заборони на право розпоряджатися майном боржника, яке з метою виконання судового рішення може бути реалізоване або передано стягувачеві у майбутньому, проте предметом позову є стягнення заборгованості за виконані роботи. Отже, обраний ОСОБА_2 вид забезпечення позову не знаходиться у прямому зв`язку із предметом спору, щоб вказувало на те, що невжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності його вимог щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, призведе до порушення майнових прав позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2020 року суду - без змін. Позивач зазначає, що оскаржувана ухвала відповідає нормам процесуального права, а саме положенням ст.ст. 149-153 ЦПК України. Крім того, суд, забезпечуючи її позов обґрунтовано послався на норми матеріального права, а саме ст. 124 Конституції України, якою визначено принцип обов`язковості судових рішень. Оскільки ОСОБА_1 у відзиві на позов фактично визнає той факт, що в інтересах продажу належного йому домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зробила в ньому відновлювальні та ремонтні роботи, а ОСОБА_2 надано суду першої інстанції письмові докази, які підтверджують вартість виконаних робіт у сумі позову, то суд законно та обґрунтовано наклав арешт на нерухомість відповідача в межах 124001,89 грн. Таке рішення суду є співмірним та достатнім заходом забезпечення позову позивача у цій справі, який застосовується лише на час розгляду цієї справи, а тому не порушує прав відповідача і відповідає вимогам процесуальних та матеріальних норм законодавства.

Інші учасники справи, своїм правом на надання відзиву не скористалися.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити її з вищевказаних підстав.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції керувався ст. ст. 149-150 ЦПК України та посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі також зазначено, що разом з заявою про забезпечення позову позивач надав витяг з реєстру нерухомого майна згідно якого у відповідача є нерухоме майно, яке може бути продано або якимось іншим чином відчужене, що в подальшому унеможливить виконання рішення суду, а тому за твердженням Позивача у Відповідача, як у зареєстрованого власника, є можливість змінити функціональне призначення нерухомого майна, а також провести реконструкцію у зв`язку з чим погасити реєстрацію нерухомого майна та зареєструвати на їх базі нові об`єкти, чим обійти вжиті судом заходи забезпечення позову, накладенням арешту на нерухоме майно.

Однак, колегія суддів не може погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту та заборона вчиняти певні дії. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно із абзацом 3 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за виконані роботи ОСОБА_2 звернулась у червні 2019 року (а.с. 1).

З заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулась у червні 2020 року, тобто більше, ніж через рік.

При цьому, судом першої інстанції залишено поза увагою, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 за час розгляду справи здійснювались дії, спрямовані на відчуження майна.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4).

Крім того, пунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме майно, яке належить відповідачу не містить жодних обґрунтувань щодо відсутності гарантій виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, заявницею, відповідно до вимог статей 76-81 ЦПК України, також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що обраний нею спосіб забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми 124001,89 грн. є адекватними, співмірними та ефективними заходами забезпечення прав та законних інтересів сторін при вирішенні спору по суті в розумінні статей 149-150 ЦПК України.

Зі справи також вбачається, що ані заява, ані ухвала фактично не має обґрунтування у необхідності застосування заходів забезпечення позову, а має лише посилання щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, без належного обґрунтування того, яким чином невжиття заходів забезпечення саме таким шляхом може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів також звертає увагу, що у заві про забезпечення позову, ОСОБА_2 причинами необхідності задоволення її заяви та накладення арешту на майно ОСОБА_1 , зазначила стійке небажання саме ФОП ОСОБА_3 сплатити їй заборгованість за виконані роботи, упущену вигоду, моральну шкоду.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд повинен був перевірити: наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасником судового процесу; розумність, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Також, судом не враховано, що відповідно до п.5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам, що застосування саме такого засобу забезпечення позову як арешт - позивачем належним чином не вмотивовано, і може призвести до безпідставної заборони користуватись майном та передачу його іншим особам, що є обмеженням права власності.

При цьому, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого королівства») положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Згідно вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, а також те, що судом було порушено норми процесуального права при вирішенні питання щодо забезпечення позову, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2020 року по цій справі - скасувати, прийняти нову постанову, якою:

«У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за виконані роботи - відмовити.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: