Справа № 183/4407/20
№ 2/183/941/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Устименко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на отримання земельної частки (паю),

за участю:

представника позивача - адвоката Ямкового В.Ф.,

представника відповідача - Чернікової Л.І., -

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 5,63 умовних кадастрових гектари, із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Видвиженець» Новомосковського району Дніпропетровської області.

В обґрунтування свого позову, з урахування уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що у період з 1993 року по 2001 рік він працював робітником МТФ №3 та був членом радгоспу «Видвиженець», який на підставі розпорядження голови Новомосковської райдержадміністрації від 02.02.1994 року № 100 було реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Видвиженець» (далі КСП «Видвиженець»).

12 квітня 1994 року КСП «Видвиженець» був виданий державний акт серія ДП Нв №000010 на право колективної власності на землю. Відповідно до рішення Голубівської сільської ради від 15.02.1994 року 15 сесії 21 скликання, КСП «Видвиженець» передано у колективну власність землі площею 4337,2 га. У 1997 році було проведено паювання землі КСП «Видвиженець» між її членами, надано дозвіл на виготовлення сертифікатів на право на земельну частку (пай) площею 5,63 умовних кадастрових гектари, однак при складанні списків громадян-членів КСП «Видвиженець», які мають право на земельну часку(пай) для видачі сертифікатів, ОСОБА_1 помилково не був внесений до цього списку. Оскільки до проведення розпаювання і видачі сертифікатів позивач не встиг звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку, що не позбавляє його права на земельну частку, тому позивач в судовому порядку просить визнати за ним право на отримання земельної частки (паю) розміром 5,63 умовних кадастрових гектари із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Видвиженець».

При цьому позивач зазначає, що вже звертався до суду з позовом про визнання за ним права на земельну частку (пай). Судом першої інстанції його позов задоволено, однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2019 року задоволено апеляційну скаргу прокурора, оскільки позов пред`явлено до вих. Осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору. Таку ж позицію висловив і Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24.03.2020 року, тому позивач, з урахуванням означених позицій звернувся до суду з позовом до визначеного кола осіб.

У відзиві на позов Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області просили відмовити у задоволенні позову в частині пред`явлених вимог саме до них, посилаючись на те, що з 01 січня 2013 року вступив у силу Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», яким законодавець вніс зміни до ст.. 122 Земельного Кодексу України. В свою чергу у відповідності до прийнятих змін Державна служба України з питань геодезії, картограції та кадастру та її територіальні органи передають у власність або користуються земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності. Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відповідно до визначених завдань, передбачено порядок розпорення землями державної власності на території Дніпропетровської області, внаслідок чого відповідач вважає себе не належним відповідачем, оскільки не є розпорядником земель комунальної власності. Крім того, представник відповідача вважала, що позивачем пропущено позовну давність та обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, вважає, що позивач повинен спочатку звертатися до суду з позовом про включення його до списку громадян членів КСП (а.с. 60-61).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ямковий В.Ф. позов підтримав, надав детальні пояснення по суті пред`явлених позовних вимог, звернув увагу на позиції вищих судів щодо вирішення цього спору та кола осіб, які повинні приймати участь у розгляді справи.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області - Чернікова Л.І. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, з підстав, визначених у відзиві, наполягала на застосуванні позовної давності, вважала, що позивачем обрано не належний спосіб захисту порушеного права.

Представник відповідача - Перещепинської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, залишив вирішення цього питання на розсуд суду.

Представник відповідача - Новомосковської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Представники третіх осіб в судове засідання також не з`явилися, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, заперечень проти позову не мають.

17 серпня 2020 року у справі відкрите загальне позовне провадження (а.с. 53).

Ухвалою суду від 11 березня 2020 року закінчено підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, з точки зору належності, допустимості, а у своєму зв`язку з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Суду надано архівну довідку Новомосковського районного трудового архіву № С-01-12/339 від 30.08.2016 року, у відповідності до якої ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в КСП «Видвиженець» робочим МТФ №3 з 06.12.1994 року, а також у відповідності до архівної довідки № С-01-12/339/1, у відомостях нарахування заробітної плати працівникам радгоспу «Видвиженець» (з 30.04.2000 року - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Бора») за період з 1993 року по 2005 рік, містяться дані про відпрацьовані вихододні ОСОБА_1 , а саме за 1993 рік, 1995-2000роки (а.с.28-30).

24.02.1993 року, на підставі наказу радгоспу «Видвиженець» ОСОБА_1 , як неповнолітній, був прийнятий скотарем МТФ № 3 з 21.02.1993 року (а.с. 31), потім прийнятий з 06.12.1994 року на те ж місце роботи (а.с. 32).

Так само, позивач був переведений, на підставі наказу № 76 від 09.12.1996 року, робітником (а.с. 33).

Суду надано копію Державного акту на право колективної власності на землю Серія ДП НВ 000010 від 12.04.1994 року, у відповідності до якого Агропромисловому підприємству пайовиків «Видвиженець» Новомосковського району, на підставі рішення Голубівської сільської ради народних депутатів від 15 лютого 1994 року, передано у колективну власність 4337,2 гектарів землі в межах згідно плану, для сільськогосподарського виробництва. А також Додаток №1 до зазначеного акту, з якого вбачається, що до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, ОСОБА_1 , - не був включений (а.с.12-14, 37).

Між тим, суду поданий сумарний підрахунок паїв членів господарства, а також розрахунок майнового паю члена КСП «Видвиженець», у відповідності до якого ОСОБА_1 набув право на отримання майнового паю, розміром 0,875 тис. грн.., що складає 0,015 % (а.с. 15-22).

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону.

Частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут.

Згідно статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтями 22, 23 ЗК України та відповідно до вище зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Суду не надано даних про отримання ОСОБА_1 відповідного сертифікату на право на земельну частку (пай).

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суду доведено, що позивач будучи членом КСП «Видвиженець» та його співвласником, на момент отримання Державного акту на право колективної власності на землю, на законних підставах набув право на земельну частку (пай), а тому за ним повинно бути визнане право на отримання земельної частки (паю), розміром 5,63 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Видвиженець».

Оцінюючи позицію Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо невизнання себе належним відповідачем, суд звертає увагу на наступне.

Залишаючи в силі постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2019 року у справі № 183/5312/16 за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської РДА, треті особи - Голубівська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, Головне управління Держгеокадстру у Дніпропетровській області, про визнання права на земельну частку (пай), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернув увагу на наступне.

Згідно з частиною першою статті 17 Земельного кодексу України, в редакції закону № 2196-ХІІ від 13 березня 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України, в редакції на час набрання ним чинності, передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Виходячи з повноважень, визначених у статті 122 ЗК України, саме районні державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно з пунктами 3 та 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 5245-VI, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 нього розділу.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженим наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року № 308 Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Дніпропетровської області.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. (частини перша та третя статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої й апеляційної інстанцій).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

На момент розгляду справи касаційним судом, позов ОСОБА_1 був пред`явлений до Новомосковської РДА, яка втратила повноваження щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, саме тому позивач звернувся до суду з означеним позовом, визначивши відповідачами всіх осіб, які на його думку повинні відповідати на даний час за пред`явленими вимогами.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, у даній конкретній ситуації, являється належним відповідачем у справі.

Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд виходить з наступного.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Між тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» внесені зміни. В тому числі до Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Так, стаття 13 викладена у наступній редакції.

Використання нерозподілених та невитребуваних земельних ділянок і земельних часток (паїв)

Нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю).

Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження.

У разі якщо до 1 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.

Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним.

За позовом власнику невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємцю у разі пропуску строку для оформлення права власності на земельну ділянку з поважної причини суд може визначити додатковий строк, достатній для такого оформлення. У разі відсутності земель сільськогосподарських угідь колективної власності така земельна частка (пай) може бути виділена в натурі (на місцевості) за рахунок земель запасу комунальної власності відповідної територіальної громади (за наявності таких земель).

Протягом 7 років з дня державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку, сформовану з невитребуваної земельної частки (паю), забороняється передача її у приватну власність (крім передачі її власнику невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємцям)".

За таких обставин, суд приходить до переконання, що позивачем, в даному випадку, не пропущений строк позовної давності, на застосуванні якого наполягає лише один з відповідачів, ОСОБА_1 має право на витребування земельної ділянки (паю) у строк до 01 січня 2025 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,76,81,89,200,263,265 ЦПК України,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на отримання земельної частки (паю), - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , право на отримання земельної частки (паю) розміром 5,63 умовних кадастрових гектари, грошовою вартістю 208 825,00 грн., із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Видвиженець» Новомосковського району Дніпропетровської області.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.