КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/2692/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Костишеною Вікторією Леонідівною , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_6 про виселення, зняття з реєстраційного обліку та вселення,

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Голосіївський районний відділ ГУ ДМС України в м. Києві, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , та з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд: виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; зобов`язати Голосіївський районний відділ ГУ ДМС України зняти ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити його в квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів судові витрати у справі.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2003 року, укладеного між ним та ОСОБА_6 , посвідченого ПН КМНО Павленко І.В. за реєстровим № 4011 та зареєстрованого КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомості 14 травня 2004 року, номер запису: 3114 в книзі: д.603-2018.

Вказував, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на сьогодні безпідставно проживають у його квартирі, на його вимоги про її звільнення не реагують, знятися з реєстраційного обліку добровільно також не бажають. Зазначив, що на даний час не має доступу до своєї власності.

31 серпня 2016 року при розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_1 було подано зустрічний позов та з урахуванням зміни підстав позову, остання просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 вересня 2003 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі № 4011.

Свої вимоги мотивувала тим, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 вересня 2003 року є недійсним, оскільки останній не відповідає вимогам законодавства, чинного на момент його укладення. На момент його укладення ОСОБА_4 не був власником квартири АДРЕСА_1 , оскільки ордер на вказану квартиру був наданий матері ОСОБА_4 підприємством, на якому вона працювала - ТФ «Киянка», а також укладенням даного договору було порушено права малолітньої дитини.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 3 410,40 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Костишена В.Л. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_7 та задовольнити вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що судом порушено норми процесуального права. Так протокольною ухвалою від 23 жовтня 2020 року було залишено без задоволення заяву про зміну підстави зустрічного позову та не обґрунтовано у оскаржуваному рішення підстави та причини такої відмови. Апелянт вважає вказану протокольну ухвалу незаконною, оскільки по-перше, договір купівлі-продажу квартири від 06 травня 1996 року є фіктивним, адже наслідки його вчинення так і не настали, ОСОБА_6 жодним чином не реалізувала своє право власності шляхом володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 . По-друге, договір купівлі-продажу від 06 травня 1996 року був укладений у простій письмовій формі, що є порушенням ст.. 227 ЦК УРСР та тягне за собою недійсність такого правочину. Та по-третє, договір купівлі-продажу від 06 травня 1996 року (оскаржуваний договір) було укладено з порушенням прав малолітньої дитини на недоторканість її єдиного житла, оскільки ОСОБА_5 фактично проживала у спірній квартирі та іншого житла для проживання не мала.

Вважаючи недійсним договір купівлі-продажу квартири від 06 травня 1996 року, апелянт вказує, що й договір купівлі-продажу від 16 вересня 2003 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 також є незаконним та повинен бути визнаний судом недійсним з наступних підстав.

Так, апелянт зазначає, що на час купівлі квартири позивачем ОСОБА_3 у вересні 2003 року, у ній все ще була зареєстрована та проживала неповнолітня ОСОБА_5 , якій на той момент було 13 років, а сам договір було укладено з особою, що не набула права власності на спірну квартиру через фіктивність попереднього договору.

Разом з тим, апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та матеріалам судової справи, адже у оскаржуваному рішенні встановлено, що станом на 16 вересня 2003 року квартира належала на праві власності ОСОБА_4 , а тому вважає, що й договір, укладений у 2003 році, є недійсним, оскільки укладений між неналежними сторонами, а матеріали справи не містять доказів, що уповноважували б ОСОБА_6 на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_4 .

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - Лазька С.В. відповідно до якого повністю не погоджується з викладеними в апеляційній скарзі ОСОБА_1 обставинами та їх обґрунтуванням та вважає оскаржуване рішення таким, що було прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному дослідженні обставин справи і є повністю законним та обґрунтованим.

Позивач вказує, що предметом оскаржуваного апелянтом договору є квартира АДРЕСА_1 , яка на законних підставах належить ОСОБА_3 , а відповідачами не надано заперечень щодо позовних вимог ОСОБА_3 і належних та допустимих доказів правомірності їх проживання та реєстрації у спірній квартирі. Посилання ОСОБА_1 на ордер на сім`ю з чотирьох осіб, виданого матері ОСОБА_4 ТФ «Киянка» спростовується листом ТзДВ «ТФ «Киянка» №110 від 21 вересня 2016 року, відповідно до якого товариство та його представники не були наділені функціями з видачі ордерів своїм працівникам чи будь-яким третім особам, тому будь-які документи, що стосуються видачі ордеру на квартиру АДРЕСА_1 на підприємстві відсутні. Таким чином, відповідачі за первісним позовом не надали підтвердження законності проживання за вказаною адресою, а квитанції щодо оплати житлово-комунальних послуг не спростовують цього.

Стосовно правомірності та законності відмови суду у задоволенні заяви про зміну підстав зустрічного позову ОСОБА_1 , позивач за первісним позовом вказує, що зустрічну позовну заяву подано виключно до ОСОБА_3 , яку було прийнято судом до спільного провадження із даною справою (т. 1, а.с.80-83). Відповідно до журналу судового засідання від 23 лютого 2017 року суд перейшов до розгляду спору по суті та за власною ініціативою вирішив залучити до участі в якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 134-138). 22 березня 2019 року адвокатом Костишеною В.Л. в інтересах ОСОБА_1 було подано заяву про зміну підстави зустрічного позову та протокольною ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року залишено без задоволення як така, що подана з порушенням процесуального законодавства, оскільки ОСОБА_1 змінювала підстави та предмет зустрічної позовної заяви одночасно, що заборонено нормами ЦПК України.

Представник ОСОБА_3 - Лазько С.В. у відзиві зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 16 вересня 2003 року власником спірної квартири була ОСОБА_6 , яка придбала цю квартиру 06 травня 1996 року, сплативши за неї грошові кошти у розмірі 310 000 000 карбованців ОСОБА_4 . Договір купівлі-продажу від 06 травня 1996 року зареєстрований Київською універсальною біржою того ж дня за №В3071/4545 та був зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 травня 1996 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за №3114. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Оскільки покупець ОСОБА_6 повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири, сплатила грошові кошти за придбане майно, договір зареєструвала в Київському міському бюро технічної інвентаризації, то судом першої інстанції й не могло бути визнано угоду купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 недійсною з цих підстав.

Наголошує представник й на тому, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири у 1996 році зареєстрованими у квартирі апелянт ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_5 не були, вони значаться зареєстрованими у даній квартирі з 19 червня 1997 року. Разом з тим, з наявної в матеріалах справи копії паспорту ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 75-77) наявний відтиск печатки від 23 листопада 1995 року про те, що вона виписана з спірної квартири та прописана до неї повторно 19 червня 1997 року.

Також представник ОСОБА_3 - Лазько С.В. звертає увагу суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_5 у даній справі має самостійний процесуальний статус, на момент звернення із позовом ОСОБА_3 їй вже виповнилось 25 років, і в матеріалах справи відсутня інформація, що її цивільна дієздатність обмежена, а за таких обставин ОСОБА_5 , у випадку, якщо вона вважає, що її права порушені, може та повинна самостійно чи через належного представника захищати у суді свої права та звертатись з відповідними позовами.

Представник позивача у справі ОСОБА_3 , адвокат Лазько С.В., заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. При цьому просив звернути увагу, що договір купівлі-продажу спірної квартири, який укладений 06 травня 1996 року між власником квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 сторонами даного договору не оспорюється. Даний договір був укладений та посвідчений Київською універсальною біржею в 1996 році у відповідності до норм законодавства, яке діяло на той час та врегульовувало дані правовідносини. Також просив суд врахувати, що вказана квартира на момент її відчуження була особистою власністю ОСОБА_4 , який не оспорює дійсність вказаного правочину. Також звертає увагу, що на момент відчуження вказаної квартири у 1996 році ні апелянт, ні її неповнолітня дочка не були зареєстровані у вказаній квартирі, а тому доводи щодо порушення прав дитини на момент укладення правочину не могли бути порушенні. Крім того, сама ОСОБА_5 , будучи повнолітньою на момент ухвалення рішення, його не оскаржує. Також представник просив суд врахувати, що ОСОБА_9 як власник квартири із 06 травня 1996 року не являється членом сім`ї апелянта та її дочки і згоди на її реєстрацію у вказаній квартирі не давала. Просив також звернути увагу, що відповідачка ОСОБА_1 у 2020 році зверталася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та вказану спірну квартиру як спільне майно подружжя не зазначала, що свідчить про те, що вона була обізнана з тим, що вказана квартира була особистою власністю ОСОБА_4 та була останнім відчужена. Також просив врахувати, що у власності апелянта є ј квартири АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_4 , а тому відповідачка має інше житло де зможе проживати.

Представник апелянта адвокат Костишена В.Л. та апелянт ОСОБА_1 на апеляційний розгляд справи не з`явилися. Суд апеляційної інстанції з метою дотримання принципу змагальності та забезпечення відповідачу права на подачу своїх заперечень проти позову та спростування доказів наданих позивачем, неодноразово відкладав апеляційний розгляд справи, призначаючи її на 27 січня, 24 лютого та 24 березня 2021 року, про що останні були належним чином повідомленими. Однак, відповідачка ОСОБА_1 на апеляційний розгляд справи, що призначений 24 березня 2021 року не з`явилася, доказів поважності не явки до суду апеляційної інстанції не подала. Представник втретє не з`явилася на розгляд справи та причина не явки на дане судове засідання визнана колегією суддів не поважною, тому суд апеляційної інстанції з врахуванням положень ч.1 ст. 371, ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідачів у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача у справі Лазька С.В. , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, при розгляді справи встановив, що 04 березня 1996 року ОСОБА_4 звернувся до керівника органу приватизації із заявою про оформлення передачі у приватну власність квартирного приміщення комунальної квартири (т. 2 а.с. 11).

Розпорядженням органу приватизації вирішили прохання ОСОБА_4 на передачу квартири АДРЕСА_1 задовольнити та передати у приватну власність вказану квартиру за рахунок площі, що безоплатно приватизується з доплатою 747250 крб. за надлишки загальної площі (т. 2 а.с. 12).

Згідно договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською універсальною біржею 06 травня 1996 року за р.№ В3071/4545 та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 травня 1996 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за реєстровим номером 3114, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , продавцем останній була продана квартира АДРЕСА_1 . За умовами вказаного договору квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого держадміністрацією Московського району м. Києва 26 березня 1996 року згідно розпорядження 11961 від 26 березня 1996 року (т. 2 а.с. 16).

З матеріалів справи вбачається, 16 вересня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу, посвідченого ПН КМНО Павленко І.В. за реєстровим № 4011 та зареєстрованого КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомості 14.05.2004 року, номер запису: 3114 в книзі: д.603-2018 (т. 1 а.с. 7-9).

Предметом договору є квартира АДРЕСА_1 , котра належить продавцю ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською універсальною біржею 06 травня 1996 року за р.№ В3071/4545 та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 травня 1996 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за реєстровим номером 3114.

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , котрі на вимоги ОСОБА_10 про її звільнення та зняття з реєстрації не реагують.

Вирішуючи поданий ОСОБА_3 позов та задовольняючи його суд встановив факт незаконного самоправного зайняття житлового приміщення відповідачами, відсутності ордера на зайняття спірного приміщення та відкриття на їх ім`я особових рахунків для оплати житлово-комунальних послуг, відсутності згоди власника на зайняття квартири, відмову останніх звільнити квартиру, а тому суд вважав позов доведеним.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним положенням закону рішення суду першої інстанції в цілому відповідає.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам

та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи,

які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких,

що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї,

як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені

в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин

з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування

та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема

у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено

у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право

на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним

і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права,

за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом

і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної

та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення

у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави

у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку

і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути

їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить

від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу

до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8,

не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути

не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня

2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).

Крім статті 8 Конвенції, права ОСОБА_3 , як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі,

що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того

ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша

та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства

та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу

від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати

на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями

статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним;

б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи

в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для

її досягнення.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження

№ 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР

не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір

з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі

№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі

№ 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року

у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено,

що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть

з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності

у будь-який час.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 обґрунтовано виходив із того, що відповідачі у справі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , не відносяться до членів сім`ї власника житла ОСОБА_3 , оскільки спільного господарства не ведуть, не є членами його сім`ї, дозволу на користуванні його власністю не мають.

Крім того, із матеріалів справи вбачається що ОСОБА_4 вселився у спірне житло в 1991 році. Приватизував його у свою особисту власність на підставі розпорядження № 11961 від 26 квітня 1996 року ( а.с. 8 т.3), а 06 травня 1996 року відчужив його, уклавши відповідний договір із ОСОБА_9 .

Із матеріалів справи вбачається, що апелянт у справі ОСОБА_1 також була зареєстрована у спірній квартирі 31 січня 1991 року, однак 23 листопада 1995 року була виписана із вказаної квартири і на період приватизації вказаної квартири та подальшої її відчуження не проживала та не мала права на користування вказаною квартирою і тільки 19 червня 1997 року була повторно зареєстрована у вказаній квартирі, яка на той час уже належала ОСОБА_9 . Вказані обставини підтверджуються копією паспорта ОСОБА_1 ( а.с. 75-77 т.1) та довідкою, виданої Центром №37 комунального сервісу (а.с. 11 т.1). Із вказаної довідки також вбачається, що ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній квартирі 19 червня 1997 року.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що відповідачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 набули права користування спірною квартирою в 1997 році, коли власником вказаної квартири вже була ОСОБА_9 .

Разом із тим, із матеріалів справи також вбачається, що 16 вересня 2003 року ОСОБА_9 відчужила, а ОСОБА_3 - позивач у вказаній справі придбав у вланість квартиру АДРЕСА_1 . При цьому відповідачі у справі не є членами його сім`ї, спільного господарства із позивачем не ведуть, на його звернення від 27 листопада 2015 року щодо звільнення квартири не реагують. Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з врахуванням положень ст. 41 Конституції України, ст.. 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прийшов до обґрунтованого висновку про виселення відповідачів із вказаної квартири та вселення ОСОБА_3 , як власника вказаної квартири до зазначеного житла.

Щодо пропорційності вжитого судом способу захисту прав власника житла із гарантованими ст. 47 Конституції України, ст.. 9 ЖК Української РСР та пунктом 2 статті 8 Конвенції гарантованого державою права відповідачів на житло, то колегія суддів враховує наявність у відповідачки ОСОБА_1 іншого житла, зокрема ј квартири АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_4 , а тому вказане втручання є виправданим та не призведе до позбавлення апелянта житла.

Щодо порушення прав інших відповідачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , то колегія суддів враховує, що зазначені учасники справи з рішенням суду фактично погодилися та не оскаржують його.

Щодо доводів апелянта в частині вирішення зустрічного позову, поданого ОСОБА_1 31 серпня 2016 року, то колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, оскільки відповідачкою не надано належних та допустимих доказів щодо недотримання сторонами норм чинного законодавства при укладені 16 вересня 2003 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а також того, що вказаним договором порушенні її права.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 16 вересня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу, посвідченого ПН КМНО Павленко І.В. за реєстровим № 4011 та зареєстрованого КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомості 14.05.2004 року, номер запису: 3114 в книзі: д.603-2018 (т. 1 а.с. 7-9).

Предметом договору є квартира АДРЕСА_1 , котра належить продавцю ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською універсальною біржею 06 травня 1996 року за р.№ В3071/4545 та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 травня 1996 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за реєстровим номером 3114.

При цьому на момент укладення вказаного договору ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_5 не були власниками зазначеної квартири, членами родини ОСОБА_9 , яка відчужувала вказану квартиру, також не являлися, тому відчуження вказаної квартири власником - ОСОБА_9 позивачу у справі ОСОБА_3 не потребувало згоди органу опіки та піклування.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_4 не відчужував вказану квартиру спростовується наявним в матеріалах справи договором купівлі- продажу квартири від 06 травня 1996 року. Посилання відповідачки на порушення прав ОСОБА_5 на час укладення вказаного договору 16 вересня 2003 року є безпідставними, оскільки на час укладення вказаного договору ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) досягла повноліття. Крім того, продавець вказаної квартири ОСОБА_9 , не будучи членом сім`ї відповідачів, не мала зобов`язань щодо забезпечення житлових прав ОСОБА_5 .

З врахуванням вищевказаних обставин, укладений 16 вересня 2003 року договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 не порушував законних прав відповідачів, оскільки сам факт проживання відповідачів у вказаній квартирі без відповідних правових підстав не породжує прав на зазначену квартиру.

Щодо доводів апелянта про порушенням судом першої інстанції норм процесуального законодавства в частині відмови у прийняття заяви про зміну предмета та підстав позову, то колегія суддів враховує наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи 25 червня 2019 року справу №924/1473/15 (12-15гс19) зазначила, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Аналогічна позиція повністю викладена в ст.. 49 ЦПК України.

Так, звертаючись 31 серпня 2016 року до суду із зустрічним позовом ОСОБА_1 зазначала предметом позову договір купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2003 року , що укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , та підставами зазначала ст. 48 ЦК УРСР.

Подаючи 22 березня 2019 року заяву щодо уточнення позовних вимог, позивачка змінила і предмет позовних вимог, зазначаючи на цей раз предметом договір купівлі-продажу спірної квартири від 06 травня 1996 року, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , і підстави, зазначаючи що підставами є недодержання нотаріальної форми договору - ст. 47 ЦК УРСР.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи 23 жовтня 2019 року у прийняття заяви про зміну підстав та предмету позову від 22 березня 2019 року обґрунтовано виходив з того, що зміна і предмета, і підстав позову суперечить положенням ч.3 ст. 49 ЦПК України, та обґрунтовано відмовив у прийнятті вказаної заяви.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків, викладених в рішенні суду, та не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду в частині вирішення спору по суті.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розподіляючи судові витрати, понесені позивачем у справі ОСОБА_3 в розмірі 3410,40 грн, допустив порушення ст. 141 ч.1 ЦПК України, а саме поклав солідарний обов`язок на відповідачів по сплаті вказаного збору, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення за яким вказаний судовий збір повинен бути покладений на відповідачів пропорційно, тобто по 1136,80 грн (3410,40 : 3) з кожного.

Керуючись ст. 141, 259, 268, 375, 383-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Костишеною Вікторією Леонідівною , задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору по 1136,80 грн. з кожного.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Мотивований текст постанови виготовлено 26 березня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв