ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/187/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2020 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2021 року, суддя Мазурок О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стягнення коштів,

встановив:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», (далі Банк), про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів, у якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з Банку 12393,12 грн. зайво сплачених коштів.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 14 листопада 2013 року між ним та ПАТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір №500430202 за умовами якого Банк надав йому на поточні потреби грошові кошти в сумі 13206,98 грн. строком на 36 місяців під 14,99% річних, (п.п. 2.1, 2.2, 2.3 пункту 2 договору), з яких відразу було відраховано 2345,98 грн. страхового платежу. Відповідно до п.п. 2.8.1 пункту 2 договору за управління кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 36-й місяць користування кредитом установлено комісію у розмірі 2,05% від суми кредиту, що становить 24,6% річних, а в грошовому виразі, згідно додатку №1 до договору 270,74 грн. щомісячно. Згідно з п.п. 2.8.2 п. 2 договору за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування установлено комісію у розмірі 1,8% від суми переказу без ПДВ, що становить ще 21,6% річних. Відповідно до п.п. 2.8.2 п. 2 договору за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн. (включно) 35 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому пункті сплачується позичальником за здійснення розрахункового обслуговування позичальника в операційних касах банку. Підпунктом 2.8.2 пункту 2 договору встановлено, що за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк» у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн.-10 грн.

За твердженням позивача вказані положення договору є недійсними в силу закону. На виконання умов цього договору у частині сплати тіла кредиту та відсотків за користування ним за період з 13 грудня 2013 року по 21 липня 2014 року було сплачено 5370 грн.

16 вересня 2014 року між сторонами укладено кредитний договір №500960000 з рефінансування, у якому зазначено, що ОСОБА_1 заборгував Банку 12112,18 грн., в той час як фактичний розмір заборгованості становив 9186,22 грн. тіла кредиту.

Умови вказаного договору також є несправедливими, однак на їх виконання позивач сплатив Банку в період з жовтня 2013 року по березень 2018 року 14450 грн., в той час як за його розрахунком, зважаючи на недійсність деяких положень даного договору, позивач ще у липні 2017 року повністю сплатив кредитну суму як за основним кредитом (тіло), так і за відсотки за цим кредитом, у зв`язку з чим переплата становить 3900 грн.

Таким чином, Банк зобов`язаний сплатити йому за користування коштами в розмірі 3900 грн. за період з березня 2018 року по червень 2020 року 1403,12 грн. процентів, а також 7090 грн., які були сплачені позивачем додатково, про що свідчать відповідні квитанції.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2020 року з урахуванням додаткового рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати, посилаючись на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, що суд, дійшовши висновку щодо обґрунтованості позовної вимоги про стягнення надміру сплачених грошових коштів у розмірі 5303,12 грн., в той же час не навів відповідних розрахунків та не встановив, за який період у Банку виникла така сума заборгованості. Безпідставно застосувавши наслідки спливу позовної давності, суд не встановив, з якого часу боржник почав виконувати умови нікчемного правочину та чи виконував взагалі. Не врахувавши правові висновку Верховного Суду, суд першої інстанції не провів розрахунок процентів та безпідставно отриманих коштів відповідачем, що сплачені позивачем на користь Банку в межах останніх трьох років перед зверненням до суду.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір №500430202 за умовами якого Банк надав позичальнику на поточні потреби грошові кошти в сумі 13206 грн.98 коп. строком на 36 місяців під 14,99% річних (п.п.2.1, 2.2, 2.3 п. 2 договору), з яких відразу було відраховано 2345 грн. 98 коп. страхового платежу.

16 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір №500960000 за умовами якого Банк надав на погашення вищезазначеного кредитного договору грошові кошти в сумі 12122,18 грн. до 17 вересня 2019 року під 15,99 відсотків річних. Відповідно до п.п. 2.8.1 п. 2 договору за управління кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 6-місяць користування кредитом установлено комісію у розмірі 1,89% від суми кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позову суд вказав, що вимога позивача про стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 5303 грн. 12 коп. є законною. Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 23 червня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який сплив 18 вересня 2017 року, позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягненню коштів задоволенню не підлягають.

Висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.п. 2.8.1 п. 2 договору №500430202 за управління кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 36-й місяць користування кредитом установлено комісію у розмірі 2,05% від суми кредиту, що становить 24,6% річних, а в грошовому виразі, згідно з додатком №1 до договору 270,74грн. щомісячно. Відповідно до п.п. 2.8.2 п. 2 договору за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування установлено комісію у розмірі 1,8% від суми переказу без ПДВ, що становить ще 21,6% річних. За прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн. включно - 35 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому пункті сплачується позичальником за здійснення розрахункового обслуговування позичальника в операційних касах банку. Відповідно до п.п. 2.8.2 п. 2 договору за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк» у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн. - 10 грн. (а.с. 11-12).

Також, згідно умов кредитного договору №500960000 заборгованість, що виникла у позичальника перед Банком реструктуризовано із наданням 12122,18 грн. для погашення відповідної заборгованості. Розмір кредиту позивач зобов`язався погасити у строк до 17.09.2019 року під 15,99 % річних згідно відповідного графіку платежів, який є додатком до даного договору (а.с. 48-50). Відповідно до п. 2.8.1 вказаного договору за управління кредитом за період з 1 місяця користування кредитом по 60 місяць користування кредитом установлено комісію у розмірі 1,89% від суми кредиту. Згідно з п.п. 2.8.2 п. 2 договору за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування установлено комісію у розмірі 1,8% від суми переказу без ПДВ, що становить 21,6% річних. Підпунктом 2.8.2 пункту 2 договору встановлено, що за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн.(включно) комісія становить 35 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому пункті сплачується позичальником за здійснення розрахункового обслуговування позичальника в операційних касах Банку. Відповідно до п.п. 2.8.2 п. 2 договору за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк» у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн., комісія становить 10 грн.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 висловив правову позицію про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Оскільки зазначені вище умови, встановлені Банком у кредитних договорах укладених із позивачем є несправедливими, встановлюють комісії та платежі за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо доводів позивача про сплату останнім зайвих коштів та відповідно утримання Банком коштів позивача без достатньої правової підстави.

Разом з тим, суд першої інстанції невірно визначивши початок перебігу строку позовної давності щодо пред`явлення позивачем позову про повернення коштів збережених Банком без достатньої правої підстави та дійшов помилкових висновків про те, що трьохрічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення безпідставно отриманих коштів та процентів за незаконне користування чужими коштами сплив.

Як вбачається зі змісту кредитного договору №500430202 від 14 листопада 2013 року та графіку платежів до нього позивач, отримавши кредит в розмірі 13026,98 грн., у період з грудня 2013 року по 15.08.2014 року повинен був сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 1349,24 грн. (а.с. 12).

Відповідно до квитанцій, позичальником у вказаний період сплачено 5370 грн., а саме 750 грн. 15.02.2014 року, 750 грн. 13.12.2013 року, 750 грн. 15.04.2014 року, 750 грн. 12.03.2014 року, 750 грн. 19.06.2014 року, 800 грн. 20.05.2014 року, 770 грн. 21.07.2014 року, 50 грн. 01.07.2014 року (а.с. 13-14).

У період з вересня 2014 року по 03.03.2018 року включно позивачем сплачено 20670 грн., а саме 420 грн. 30.01.2015 року, 270 грн. 13.01.2015 року, 900 грн. 19.05.2015 року, 600 грн. 21.08.2015 року, 220 грн. 02.06.2015 року, 550 грн. 16.03.2016 року, 540 грн. 17.02.2016 року, 520 грн. 19.07.2016 року, 530 грн. квітень 2016 року, 560 грн. 18.08.2016 року, 520 грн. 20.09.2016 року, 520 грн. 20.12.2016 року, 580 грн. 17.11.2016 року, 550 грн. - 17.02.2017 року, 550 грн. 18.01.2017 року, 600 грн. 24.05.2017 року, 550 грн. 17.03.2017 року, 520 грн. 17.07.2017 року, 670 грн. 20.06.2017 року, 550 грн. 17.10.2017 року, 550 грн. 17.08.2017 року, 520 грн. 06.05.2016 року, 600 грн. 03.12.2017 року, 600 грн. 03.03.2018 року, 600 грн. 04.01.2018 року, 600 грн. 07.11.2017 року, 550 грн. 20.06.2016 року, 600 грн. 18.09.2017 року, 750 грн. 01.11.2015 року, 800 грн. 01.12.2015 року, 2020 грн. 26.06.2015 року, 600 грн. 23.07.2015 року, 560 грн. 22.09.2015 року, 600 грн. 15.01.2016 року.

Згідно з додатком №1 до кредитного договору №500960000 від 16.09.2014 року між сторонами узгоджено, що тіло кредиту становить 12112,18 грн., в той час як відсотки в період з жовтня 2014 року по 17.02.2018 року включно складають 4875,79 грн., таким чином, враховуючи, що позивачем було сплачено на погашення кредитної заборгованості 20670 грн., відповідна переплата коштів по кредиту становить 3682,03 грн. (20670 грн. 12112,18 4875,79).

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перед зверненням до суду з даним позовом, 22.06.2020 року, впродовж трьох останніх років, позивачем було сплачено в рахунок погашення заборгованості за кредитом 4620 грн. (520 грн. 17.07.2017 року, 550 грн. 17.10.2017 року, 550 грн. 17.08.2017 року, 600 грн. 03.12.2017 року, 600 грн. 03.03.2018 року, 600 грн. 04.01.2018 року, 600 грн. 07.11.2017 року, 600 грн. 18.09.2017 року), з яких сума переплати за нікчемними умовами договору становить 3682,03 грн., яка і підлягає поверненню ОСОБА_1 , на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Разом з тим, позивач, пред`являючи позов, просив крім стягнення зайво сплачених грошових коштів, стягнути також з Банку проценти за їх користування, провівши нарахування з розрахунку 15,99% річних визначених у кредитному договорі.

Колегія суддів з даного приводу зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Такий правовий висновок щодо застосування положень статей 625 та 1214 ЦК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності, тому незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є помилковим.

Вказане також узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 607/3956/14-ц (провадження № 61-31812св18).

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.

Проте, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви, таких вимог позивачем заявлено не було, відповідних розрахунків не наведено, що позбавило суд апеляційної інстанції можливості дослідити питання правильності нарахування процентів за користування грошовими коштами позивача, відповідні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального права, неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, прийшов до помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з Банку на користь ОСОБА_1 3682,03 грн. безпідставно отриманих коштів.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2020 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 3682,03 грн. В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 березня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко