Справа № 339/143/20
Провадження № 22-ц/4808/197/21
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Семківа М.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Болехівського міського суду від 01 грудня 2020 року, постановлене у складі судді Головенко О.С. у м. Болехів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивовано тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.01.1990 року. Шлюб зареєстрований у Болехівській міській раді народних депутатів Долинського районну Івано-Франківської області 27.01.1990 року, про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за №6. В шлюбі у них народилося троє дітей, двоє з яких на даний час є повнолітні на неповнолітній син - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відносини між нею і її чоловіком погіршились, між ними немає взаємопорозуміння, поваги, в них різні погляди на сімейні відносини, ведення спільного господарства, виховання дитини, внаслідок чого і виникають сварки.

В результаті таких дій шлюбні стосунки між припинені, з лютого 2020 року вони проживають окремо, а тому немає наміру на подальше збереження сім`ї. Малолітня дитина- син ОСОБА_3 проживає з нею.

Вважає, що шлюб між ними існує формально, сторони не підтримують відносин, проживати у такому шлюбу вона не бажає, що і стало причиною для звернення до суду з вказаним позовом.

Просила розірвати шлюб, укладений 27 січня 1990 року. Малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати разом з нею.

Рішенням Болехівського районного суду від 01 грудня 2020 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований 27 січня 1990 року у Болехівській міській Раді народних депутатів Долинського району Івано-Франківської області, актовий запис № 6, між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено за її бажанням прізвище ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині залишення на проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю з ухваленням в цій частині нового судового рішення, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку відповідача судом не враховано, всіх обставин справи та без залучення до участі у справі органу опіки та піклування було вирішено питання щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина. Вважає, що суд в порушення вимог закону не з`ясував та не запитав думку дитини стосовно обставин, що безпосередньо стосуються її життя, оскільки на час розгляду справи дитина перебувала у віці, що дозволяє сформулювати власні погляди. Суд зазначених обставин не дослідив та в цій частині рішення не вмотивував. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині залишення на проживання малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення й відмовити в задоволенні цієї вимоги.

04 січня 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому заперечує доводи апеляційної скарги. Вказує на те, що апеляційна скарга є безпідставною та такою що не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції законним та прийнятим з дотриманням матеріальних та процесуальних норм права. Зазначає, що в ході судового розгляду ОСОБА_1 погодився на розірвання шлюбу, а також не заперечував щодо проживання сина ОСОБА_3 з нею. ОСОБА_1 не заявляв вимоги про визначення місця проживання дитини разом із ним. Отже, судом першої інстанції розглядалася тільки вимога про залишення на проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, оскільки син ОСОБА_3 і так проживає з нею. Спору щодо того, з ким має проживати неповнолітній син у них не було, і позову про визначення місця проживання неповнолітнього сина ні вона, ні ОСОБА_1 не подавали.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити скаргу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що сторони уклали шлюб 27 січня 1990 року у Болехівській міській Раді народних депутатів Долинського району Івано-Франківської області, актовий запис № 6 (а.с.4).

Від даного шлюбу народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7), який проживає з матір"ю ОСОБА_2 .

Перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин з лютого 2020 року та не проживають разом, поновлювати наміру їх не мають.

Крім того, за клопотанням відповідача, судом вживались заходи для примирення, (а.с.39), які не дали результату.

Зокрема, позивач подала заяву, в якій зазначила, що термін на примирення результату не дав, вони з відповідачем не примирилися, наполягає на припиненні шлюбу (а.с.43).

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 щодо розірвання шлюбу вірно врахував, що сторони протягом останнього часу подружні відносини не підтримують, не ведуть спільного господарства, тому шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам позивача, тому прийшов правильного висновку розірвавши шлюб між сторонами.

Крім того, задовольняючи позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу суд враховав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Примушування до збереження сім`ї є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так частина 4 статті 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Разом з тим, про залишення проживати неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_2 не заперечував.

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа №200/952/18

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами.

Тому доводи апелянта, що про те, що судом не враховано, всіх обставин справи та не залучено до участі у справі орган опіки та піклування, щодо вирішено питання про визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 є помилковими, оскільки під час розірвання шлюбу сторони не звертались в суд з позовом про визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Болехівського міського суду від 01 грудня 2020 року залишитибез змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 26 березня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А. Девляшевський