Єдиний унікальний номер 235/6529/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/22/21
Єдиний унікальний номер 235/6529/16-ц Головуючий у 1 інстанції Величко О.В.
Номер провадження 22-ц/804/22/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Бахмут Донецької області цивільну справу №235/6529/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автобізнес Україна», про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Чорний Іван Васильович, на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 травня 2020 року у складі судді Величко О.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року позивач Публічне Акціонерне Товариство КБ «Експобанк» - правонаступник ОСОБА_1 , звернувся до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ТОВ «Автобізнес» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 17.01.2008 року між ПАТ КБ «Експобанк», яке є повним правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «Експобанк», та позичальником ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту і забезпечення № 318/АК-2008 у пунктах 1.1., 1.2, 1.4 якого передбачено, що банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредити, кредит у сумі 28550,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, на строк до 16.01.2015 року.

З метою забезпечення вищевказаного договору кредиту і забезпечення 17.01.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір поруки від 17.01.2008 року, згідно умов якого ОСОБА_3 зобов`язався перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо взятого кредиту. В порушення умов Кредитного договору та норм Цивільного кодексу України, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, а тому виникла заборгованість за договором. Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 20.07.2016 р. загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем складає - 47011,08 дол. США та 6239,71 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 20.07.2016 року становить 1 174 774,61 грн., з яких: - прострочена заборгованість за кредитом - 20407,66 дол. США; - прострочена заборгованість за нарахованими процентами в розмірі - 10469,08 дол. США, - прострочена заборгованість за комісією - 6239,71 грн.; - пеня за несвоєчасну сплату кредиту- 14479,93 доларів США - пеня за несвоєчасну сплату процентів - 1654,41 доларів США.

Просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором кредиту і забезпечення № 318/АК-2008 від 17.01.2008 року 47011,08 доларів США та 6239,71 грн., а також 17621,62 грн. судового збору.

Ухвалою суду від 10.12.2019 року позивач ПАТ «КБ «Експобанк» замінений правонаступником ОСОБА_1 (т.2 а.с.161).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 травня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ТОВ «Автобізнес», про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу ОСОБА_2 і знаходяться на рахунках АТ «Укрсиббанк» в розмірі 3831,19 доларів США та 98,33 грн., на підставі ухвали Красноармійського міськрайонного суду від 08 травня 2020 року.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_1 , та через свого представника адвоката Чорного І.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та істотне порушення норм процесуального права; невідповідність висновків, викладених судом, дійсним обставинам справи; незаконність і не обґрунтованість, оскільки не ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх юридичних фактів, що мають суттєве значення для вирішення справи; вважає рішення таким, що підлягає скасуванню.

На думку апелянта, оскаржуване рішення ухвалене передчасно без урахування: заяви позивача від 27.05.2020 про відкладення розгляду справи з метою надання відповіді на відзив відповідача; неналежного та несвоєчасного повідомлення про дату судового засідання, призначеного на 27.05.2020 року; ігнорування Постанови КМУ від 11.03.2020 № 211 з урахуванням змін станом на 24.04.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2»; ігнорування Листа Ради Суддів України від 16.03.2020 про сприяння учасникам судового процесу права на ознайомлення з матеріалами справи з метою надання доказів у справі.

Зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення порушено завдання та основні засади цивільного судочинства, які полягають в неефективному захисті порушених прав, свобод та інтересів, що призвело до нехтування судом першої інстанції (окрім іншого) принципу верховенства права та обов`язковості судового рішення.

Під час постановлення рішення суд першої інстанції необґрунтовано застосував норми матеріального права та недотримався норм процесуального права, що в результаті призвело до ухвалення незаконного рішення суду.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) міститься висновок про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодження сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У кредитному договорі від 17 січня 2008 року № 318/АК-2008 сторони установили строк кредитування до 16 січня 2015 року з можливістю дострокового погашення кредиту (п. 4.3.1 кредитного договору). У відповідності до п. 7.1. цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до закінчення строку користування кредитом та належного виконання Сторонами цього договору.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту і забезпечення № 318/АК-2008 від 17.01.2008 року ОСОБА_2 заборгувала позивачу - 32094,37 дол. США, з яких прострочена заборгованість за кредитом 20407,66 дол. США; прострочена заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 10469,08 дол. США, пеня - 1217,63 дол. США, а також прострочення заборгованість за комісією 6239,71 грн.

Вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції необґрунтовано застосував норми матеріального права: ст.ст. 625, 1048, 1050 ЦК України та відповідно без дотримання норм процесуального права: ст.ст. 76-89 ЦПК України, та ст. 189 ЦПК України.

Зазначає, що порушення норм матеріального права судом першої інстанції полягає в наступному. Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань щодо чергових платежів відповідно до погодженого графіку. Отже поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань, що входять до складу зобов`язання, яке виникло на основі договору. Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання строку погашення кожного чергового платежу, а отже він (кредитор) має право звернутися до боржника з вимогою (позовом) про погашення кредитної заборгованості у повному розмірі, що узгоджується з вимогами частини другої статті 1050 ЦК України та пунктом 1.3 частини 1 кредитного договору. Таким чином судом першої інстанції порушено ст.ст. 625, 1048, 1050 ЦК України.

Порушення норм процесуального права судом першої інстанції полягає в наступному. Станом на час підготовчого провадження позивачу не було відомо про існування відзиву на позовну заяву. Про наявність відзиву позивачу стало відомо під час розгляду справи по суті. В порушення ст.197 ЦПК України, судом першої інстанції питання відзиву, відповіді на відзив та встановлення строків на їх подання не було встановлено, що позбавило право позивача на своєчасний захист своїх прав та законних інтересів, а також виконання покладених обов`язків. Таким чином судом першої інстанції порушено ст.ст. 12, 13, 189, 197, 199 ЦПК України.

Вважає, що оскаржуваним рішенням порушено принцип доступу позивача до справедливого правосуддя у цій справі.

Представником відповідача ОСОБА_2 - Сакун Віталієм Анатолійовичем надано письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому він просить відмовити апелянту у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін. Вважають, що апеляційна скарга не спростовує висновків суду, так як сама скарга містить суперечності доводів та перекручені обставини.

Інші учасники справи письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача не надали. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача адвокат Чорний І.В. в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники справи до судового засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сакуна В.А. на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.01.2008 року між ПАТ КБ «Експобанк», яке є повним правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «Експобанк», та позичальником ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту і забезпечення № 318/АК-2008 у пунктах 1.1., 1.2, 1.4 якого передбачено, що банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредити, кредит у сумі 28550,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, на строк до 16.01.2015 року. (т.1 а.с.20-27).

З метою забезпечення вищевказаного договору кредиту 17.01.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір поруки від 17.01.2008 року, згідно умов якого ОСОБА_3 зобов`язався перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо взятого кредиту ( т.1 а.с.29, 30).

В порушення умов кредитного договору та норм Цивільного кодексу України, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, а тому виникла заборгованість за договором.

Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 20.07.2016 р. загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_2 перед позивачем складає - 47011,08 дол. США та 6239,71грн., що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 20.07.2016 року становить 1 174 774,61 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 20407,66 дол. США; прострочена заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 10469,08 дол. США; прострочена заборгованість за комісією 6239,71 грн.; пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 14479,93 доларів США; пеня за несвоєчасну сплату процентів - 1654,41 доларів США. (т.1 а.с.6-18).

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком було змінено строк виконання основного зобов`язання, строк позовної давності сплинув 22.11.2012 року, відповідачкою ОСОБА_2 було здійснено погашення заборгованості до травня 2013 року, тобто строк позовної давності переривався, проте останній платіж був здійснений 21.05.2013 року, після переривання строк позовної давності почався заново і сплинув 21.05.2016 року, а з позовом позивач звернувся 12.10.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Крім того, відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою у задоволенні позову судом було скасовано заходи забезпечення позову на підставі ухвали суду від 08 травня 2020 року у вигляді накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу ОСОБА_2 і знаходяться на рахунках АТ «Укрсиббанк» в розмірі 3831,19 доларів США та 98,33 грн.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Даною нормою також передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимогати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

Відповідачем ОСОБА_2 не заперечується факт неналежного виконання своїх зобов`язань за укладеним з ПАТ «КБ «Еспобанк», правонаступником якого є позивач ОСОБА_1 , кредитним договором. Остання також не заперечувала щодо розміру заборгованості, розрахунок якого міститься в матеріалах справи. В запереченнях та поясненнях в судовому засіданні наполягає, що останній платіж за договором здійснила 22 травня 2013 року та просить застосувати строк позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду в жовтні 2013 року, тобто з пропуском даного строку.

Відповідно до статей 256-258, 261, 266-267 ЦК України загальна позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, становить три роки, до вимог про стягнення неустойки таки строк становить один рік, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленій сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст.529 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п.7.4 Договору № 318/АК-2008 від 17.01.2008 року встановлено строк позовної давності - три роки в тому числі і щодо стягнення неустойки (а.с.24 т.1).

Згідно п.1.3 Договору позичальник повертає банку кредит у строки, визначені графіком, але не пізніше 16.01.2015 року.

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Суд першої інстанції вірно зазначив в рішенні, що відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячними погашеннями платежів, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У зобов`язальних відносинах (ст.509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Якщо кредитор змінює на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Судом першої інстанції встановлено, і підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що кредитор звертався до боржника з вимогою №715 від 21.10.2009 року про дострокове повернення кредиту повному обсязі, нарахованих процентів, комісії і штрафних санкцій у 30-денний строк з дня надіслання даної вимоги (а.с.199 т.2).

Копія даної вимоги засвідчена підписом представника відповідача ОСОБА_2 адвокатом Сакун В.А., оригінал якої оглянуто 24.03.2021 року в судовому засіданні апеляційного суду за клопотанням представника позивача.

Таким чином, суд правильно зазначив в рішенні, що звертаючись до відповідача ОСОБА_2 з вимогою про дострокове повернення кредиту, відсотків, штрафних санкцій банк скористався своїм правом передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України, і фактично змінив строк виконання зобов`язання з узгодженого кредитним договором на 22.11.2009 року (30-тий день після направлення вимоги).

Даний висновок суду відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду викладених у постановах від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12-ц (номер провадження 14-10цс18) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (номер провадження 12-142гс19).

Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач ОСОБА_2 заявила про застосування строку позовної давності.

У постанові Верховного Суду України від 08.11.2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовується судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/ або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

З наданого до позову розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за договором був здійснений 09.10.2013 року (а.с.11 т.1).

Відповідачкою ОСОБА_2 в обґрунтування своїх заперечень щодо пропуску строку позовної давності надано всі квитанції по сплаті тілу кредиту та відсотків, з яких вбачається, що останній платіж нею був здійснений 21.05.2013 року в розмірі 799,30грн. що еквівалентно 100 дол. США (а.с.198 т.2), хоча, як зазначено вище, на той час банк вже змінив строк виконання зобов`язання і у позичальника існувало зобов`язання лише щодо дострокового повернення кредиту та сплати процентів в розмірі, що склався станом на 22.11.2009р., а не зобов`язання у вигляді сплати періодичних платежів.

Згідно штемпеля на поштовому конверті банк звернувся до суду з даним позовом 12.10.2016р.

Таким чином суд першої інстанції, встановивши що позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, не навів в обґрунтування, з наданням належних та допустимих доказів, причин поважності його пропуску, прийшов до мотивованого висновку про відмову у задоволенні позову саме в зв`язку з пропуском строку звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Щодо необґрунтованого застосував судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст.ст.625, 1048, 1050 ЦК України та без дотримання норм процесуального права - ст.ст.76-89 ЦПК України, та ст.189 ЦПК України.

Як вбачається з тексту судового рішення що оскаржується, суд першої інстанції, вивчивши надані сторонами докази, надавши їм відповідну правову оцінку, з посиланням на норми ЦК України, висновки Великої Палати Верховного Суду та висновки Верховного Суду, які викладені в постановах по аналогічним справам і які, на підставі ч.4 ст.264 ЦК України, є обов`язковими для застосування судами, прийшов до правильного висновку про фактичну зміну позивачем строку виконання зобов`язання за кредитним договором коли звернувся у жовтні 2009 року до відповідача з відповідною вимогою. Саме про це зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) на яку посилається позивач в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції також надав правильну оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи щодо дати останнього платежу, який здійснила ОСОБА_2 на погашення заборгованості.

Суд виходив з того, що такий платіж відбувся 25.05.2013р. і це підтверджується копією відповідної квитанції №03 (а.с.198 т.2).

Судом правильно не взято до уваги данні, які містяться в розрахунку заборгованості (а.с.11, т.1) про останній платіж 09.10.2013р. оскільки він не є прямим доказом, що саме відповідач ОСОБА_2 здійснила даний платіж. Суд обґрунтував свій висновок з посиланням на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно ст.9 якого підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Пункт п.4.3 Постанови НБУ № 254 від 18.06.2003 року «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» (який діяв на момент даних правовідносин) згідно якого, первинні документи складаються під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі.

Судом задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про витребування доказів і ухвалами суду від 16.03.2020 року та 02.04.2020 року, через відсутність у позивача відповідної документації та з метою усунення розбіжностей про дату останнього за кредитом платежу, який здійснено відповідачем, витребувано інформацію у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та у Національного Банку України.

За інформацією останніх такі відомості у них відсутні (а.с.142, 143, 157, 204 т.3).

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що останній платіж ОСОБА_2 було здійснено в жовтні 2013 року представником позивача суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме що станом на час підготовчого провадження позивачу не було відомо про існування відзиву на позов, а стало відомо про його наявність під час розгляду справи по суті, в зв`язку з чим він був позбавлений можливості надати відповідь на відзив, що є порушенням права на своєчасний захист та вимог ст.ст.12, 13, 189, 197, 199 ЦПК України, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 19.11.2019р. задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_2 , що надійшла до суду 11.07.2019р., про скасування заочного рішення цього суду від 15.12.2016р. (а.с.38 т.2).

В період розгляду даної цивільної справи інтереси позивача ОСОБА_1 представляли різні фахівці адвокатського об`єднання «MG group», зокрема і адвокат Чорний І.В., який вступив в справу в жовтні 2019 року (а.с.209 т.1).

Відзив на позовну заяву надійшов до суду першої інстанції 21.12.2019р. (а.с.177 т.2).

Представником позивача неодноразово направлялись до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. З клопотання, яке надійшло на адресу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 02.04.2020р. (а.с.96-98 т.3) вбачається, що він (представник позивача) дізнався про наявність відзиву відповідача на позов і просив суд надати можливість ознайомитись з даним відзивом та додатками до нього шляхом направлення на його (представника) електронну адресу. Що і було зроблено судом 03.04.2020р. (а.с.107 т.3).

З огляду на наведені обставини, наявність можливості представника позивача ознайомлюватись з матеріалами справи починаючи з моменту його вступу у справу та до введення заходів згідно Постанови КМУ від 11.03.2020р. №211, а в подальшому шляхом подачі відповідних клопотань, як це було ним реалізовано 02.04.2020р., а також суть доводів відзиву і заперечень, колегія суддів приходить до висновку, що вказані доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції по суті справи.

Крім того, закінчуючи розгляд справи 27.05.2020р. суд першої інстанції виклав в описовій частині рішення мотиви розгляду справи за відсутності належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи представника позивача, який подав в день слухання справи клопотання про її відкладення і колегія суддів погоджується з даним обґрунтуванням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку наданим сторонами доказам, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не спростовують висновків суду, оскільки зазначені в апеляційній скарзі порушення не належать до тих, які відповідно до частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційнийсуд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення,підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Чорний Іван Васильович залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 24 березня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв