Провадження № 2/161/565/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Денисюка І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Головного управління Національної поліції у Волинської області Забожчук О.В.,

представника відповідача Державної казначейської служби України у Волинській області Данилюка Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Державної казначейської служби України у Волинській області про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області були внесені відомості до ЄРДР 10.11.2019 року під № 000135 та 28.11.2019 року під № 0000169 про вчинення посадовими особами Луцької міської ради кримінальних правопорушень, передбачених ст.366, 364 КК України. Необхідність звернення до слідчого судді для внесення вказаних відомостей до ЄРДР була зумовлена бездіяльністю уповноважених осіб Головного управління Національної поліції у Волинській області, які не відреагували на подану ним заяву про вчинення щодо нього кримінального правопорушення від 02.09.2019 року. Вказує, що розслідування кримінальних правопорушень в результаті прийняття рішення суду про зобов`язання внести відомості до ЄРДР було доручено слідчій СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Галич О.О., однак слідчою не вчинялось жодних дій щодо належного проведення досудового розслідування. 10.03.2020 року він звертався зі скаргою на бездіяльність Луцького відділу ГУНП у Волинській області, 12.03.2020 року відповідні скарги були направлені Генеральному прокурору України та у Державне бюро розслідувань, однак це не призвело до активізації і належного здійснення досудового розслідування уповноваженими органами ГУНП у Волинській області. 28.03.2020 року адвокатом в інтересах потерпілого ОСОБА_1 було подано клопотання слідчому про проведення слідчих дій, а саме, щодо витребування матеріалів кримінальних проваджень, де містились докази вчинення щодо нього злочинів, однак слідча відмовила у задоволенні вказаного клопотання, посилаючись на те, що вони, мабуть, вже знищені і вона не має відношення до цих матеріалів. Неправомірність такої відмови підтверджується ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.04.2020 року, відповідно до якої скасовано постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Галич О.О. від 10.03.2020 року про відмову у задоволенні клопотання представника скаржника адвоката Мамченка І.О. щодо надання можливості ознайомитись з матеріалами кримінальних проваджень № 0004156 та № 0003733. Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2020 року у справі №16110088/20 постановлено визнати незаконною бездіяльність слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Галич О.О. щодо неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0000135 та № 000847 в період 11.10.2019 до 03.06.2020 року. Позивач зазначає, що на час звернення до суду з цим позовом здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 0000135 від 11.10.2019 року та № 000847 слідчими СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області, однак слідчі дії в межах вказаних кримінальних проваджень також не проводяться. Тож загалом, протягом тривалого часу, межі якого перевищують, на його переконання, розумні строки здійснення досудового розслідування, уповноваженими особами ГУНП у Волинській області вчинялась бездіяльність, що на його думку, було і залишається грубим порушенням його прав та завдає йому значної моральної шкоди.

Вказує, що внаслідок бездіяльності відповідача, він зазнав моральних страждань, які полягають у душевних стражданнях, приниженні честі та гідності з тих підстав, що він є громадським активістом (голова громадської організації «Айдар для інвалідів..») та журналістом, який присвятив багато свого часу, творчої енергії та сил на викривання правопорушень посадових осіб виконавчої влади щодо прав учасників АТО. Та оскільки йому притаманне особливо розвинуте сприйняття дійсності та почуття справедливості, нехтування відповідачем під час здійснення досудового розслідування його законними правами, сприймалось ним як прояв образи з боку відповідача, що призвело до сильного психологічного дискомфорту, погіршення самопочуття, емоційного хвилювання. Внаслідок бездіяльності відповідача було порушено його стан душевної рівноваги, для відновлення якого йому довелось докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у зв`язку із чим він був позбавлений можливості повноцінно працювати, виконувати свої обов`язки творчого працівника журналіста, для чого потрібен виважений стан емоційного спокою. Також зазначає, що додатково дисциплінуючи себе, йому доводиться витрачати набагато більше часу для підтримки необхідної продуктивності праці, що позначається щоденно на його фізичному та моральному стані. Також були порушені його життєві зв`язки з партнерами, оскільки він змушений був пояснювати, чому він перестав виконувати свої обов`язки журналіста, перестав писати публікації для ЗМІ. Крім того, він змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту. Як наслідок, у нього за період з 01.11.2019 року, тобто з початку періоду неналежного здійснення досудового розслідування, і по теперішній час в нього спостерігається стійкий розлад здоров`я та він змушений постійно проходити лікування. Моральну шкоду позивач оцінює у 170000 гривень та просить її стягнути з Державної казначейської служби України на його користь.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

02 вересня 2020 року від представника Головного управління Національної поліції у Волинській області Забожчук О.В. надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими. Зазначено, що обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди виникає лише за умови, якщо він являється наслідком незаконних дій працівників правоохоронних органів, однак оскільки позивач не довів обставин про нібито незаконності рішень, дій чи бездіяльності відповідача, то таке свідчить про відсутність трьох складових (наявність шкоди, протиправність дій слідчого та їх причинно-наслідковий зв`язок), за яких можливе виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Також зазначено, що прийняття слідчим або прокурором процесуального рішення у кримінальному провадженні, яке в подальшому скасовується компетентною особою у встановленому законом порядку або ж яким зобов`язується до вчинення певних дій чи прийняття рішень, саме по собі не тягне за собою настання відповідальності з боку вказаних суб`єктів. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності не може свідчити про незаконність діяльності як такої та, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

11 вересня 2020 року від представника Державної казначейської служби України Данилюка Т.М. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить в позові відмовити за безпідставністю вимог. Вказує, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами, які б свідчили про обсяг та характер страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. Також, не обґрунтовано розмір моральної шкоди у розмірі 170 000 гривень. Крім того, позивачем необґрунтовано визначено Державну казначейську службу України у якості відповідача, адже жодних прав та інтересів позивача Казначейство не порушувало, не вступало з ним у правовідносини і жодної шкоди не завдавало.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити.

Представник Державної Казначейської служби України в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала щодо їх задоволення, з підстав наведених у відзиві.

Представник Головного управління Національної поліції у Волинської області щодо позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість і безпідставність позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З пояснень позивача та зі змісту його скарг про протиправність бездіяльності працівників поліції встановлено, що в 2017 році за рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради ОСОБА_1 було поставлено на квартирну чергу, як внутрішньо переміщену особу, учасника АТО, інваліда війни 2-ї групи та вирішено виділити йому компенсацію для придбання житла. Однак, внаслідок повідомлення ОСОБА_2 про підробку документів були розпочаті кримінальне провадження №0004156 та кримінальне провадження №0003733 в зв`язку з чим його, ОСОБА_1 , було знято з квартирної черги та відмовлено у виплаті компенсації для придбання житла.

Позивач вказує, що навіть після закриття названих вище кримінальних проваджень члени Виконавчого комітету Луцької міської ради відмовляються голосувати за поновлення його на квартирній черзі, покликаючись на заяви ОСОБА_2 . А тому, він подав заяву про вчинення посадовими особами Луцької міської ради злочинів, передбачених ст.ст. 366, 364, 367 КК України.

Однак, за наслідками розгляду такої заяви слідчим йому було відмовлено у внесенні відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано керівника Луцької місцевої прокуратури організувати внесення відомостей за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 02 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 КК України та розпочати досудове розслідування.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що в кримінальних провадженнях на теперішній час відповідачем не було проведено жодних слідчих дій, направлених на реальне розслідування та перевірку, зазначених ним фактів. Саме внаслідок такої протиправно бездіяльності працівників поліції він був змушений численні рази звертатись зі скаргами, чим спонукати належним чином виконувати працівників поліції свої посадові обов`язки.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Галич О.О. від 10 березня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання представника скаржника адвоката Мамченка І.О. щодо надання можливості ознайомитись з матеріалами кримінального провадження №0004156 та №0003733 скасовано (а.с.17).

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконною бездіяльність слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Галич О.О. щодо здійснення неналежного досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000135 та №0000847 в період з 11 жовтня 2019 року до 03 червня 2020 року (а.с. 18).

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність начальника СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області щодо не розгляду клопотань ОСОБА_1 та його представника у кримінальних провадженнях №0000135, №0000169, №0000342, №0000847, про проведення слідчих (розшукових), інших процесуальних дій та надання матеріалів кримінальних проваджень для ознайомлення; зобов`язано відповідну уповноважену особу СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області розглянути клопотання ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 від 25.09.2020 в порядку, визначеному ст.220 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2021 року визнано незаконною бездіяльність начальника Луцького ВП ГУНП у Волинській області Туся І.Г. щодо організації досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000135, №0000169, №0000342, №0000847, зобов`язано уповноважену особу Луцького ВП ГУНП у Волинській області, у відповідності до вимог ст.220 КПК України, розглянути клопотання ОСОБА_1 та його представника адвоката Мамченка І.О. від 25.09.2020 та повідомити про результати їх розгляду.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2021 року визнано незаконною бездіяльність начальника СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Рудницького С.В. щодо організації досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000135, №0000169, №0000342, №0000847. Зобов`язано уповноважену особу Луцького ВП ГУНП у Волинській області, у відповідності до вимог ст.220 КПК України, розглянути клопотання ОСОБА_1 та його представника адвоката Мамченка І.О. від 25.09.2020 та повідомити про результати їх розгляду.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2021 року скаргу потерпілого ОСОБА_1 задоволено, постанову дізнавача СД Луцького РУП у Волинській області Петручика Р.І. від 12.01.2021 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000342 від 18.08.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 ч.1 КК України скасовано.

Аналізуючи надані суду докази, суд дійшов висновку про доведеність факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності працівників Луцького ВП ГУНП у Волинській області.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб Луцького ВП ГУНП у Волинській області, в тому числі, щодо безпідставного затягування досудового розслідування в кримінальних провадженнях, пов`язаних із розслідуванням обставин щодо підробки документів, на підставі яких ОСОБА_1 було поставлено на квартирний облік та надано право отримання компенсації на придбання втраченого житла.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивача, ступінь важливості для нього предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді цієї справи.

Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Душевне страждання є основним поняттям при відшкодуванні моральної шкоди.

Рішенням ЄСПЛ у справах «Півень проти України» від 29.06.2004 року (п.62) і «Жовнер проти України» від 29.06.2004 року (п.60) визначено, що моральна шкода може полягати у глибокому почутті несправедливості, яке викликане тим фактом, що протягом досить тривалого часу, всупереч рішенню суду, потерпілий не отримав реального захисту його прав.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що душевні страждання ОСОБА_1 , викликані протиправною бездіяльністю посадових осіб ГУНП, полягають у почуттях беззахисності, несправедливості, образи, пригнічення, відчаю, а також в необхідності знову й знову захищати себе, звертатися за правовою допомогою, подавати скарги. Дії, які вчинялись позивачем для відновлення своїх прав, безумовно вплинули на організацію його повсякденного життя, зумовили зміни у його життєвих і виробничих стосунках. Також суд враховує час та зусилля позивача, які він змушений витрачати для відновлення свого попереднього стану.

Разом з тим, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 170000 грн. є завищеними, та їх розмір не знайшов свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи.

Суд враховує, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи, учасником бойових дій, а також ту обставину, що він був вимушений вживати заходів щодо відновлення своїх прав впродовж тривалого часу.

Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачу, суд враховує характер і обсяг страждань (душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Виходячи з засад розумності і справедливості суд вважає, що позивачу ОСОБА_1 належить відшкодувати 20 000 гривень моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

На думку суду, такий розмір відшкодування є достатнім для задоволення потреб позивача та є співмірним із заподіяною йому шкодою.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, а тому Державна казначейська служба України є тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави.

Підсумовуючи наведене, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 20 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 20000 (двадцять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Волинській області (місцезнаходження: вул. Винниченка, 11, м. Луцьк; )

Відповідач: Державна казначейська служба України (місцезнаходження: вул. Бастіонна,6 м. Київ; ).

Дата складення повного тексту рішення 25 березня 2021 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк