КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5418/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби, заінтересовані особи: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенійович, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив Банк»,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби, заінтересовані особи: директор Департаменту ДВС МЮУ Кисельов М.Є., ПАТ «КБ «Актив Банк» у виконавчому провадженні №45340170, мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні в Подільському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження №45340170 за виконавчим листом від 04 листопада 2014 року в цивільній справі №761/13085/14 про стягнення з ПАТ «КБ «Актив-Банк» на користь ОСОБА_1 вкладу у розмірі 19400 доларів США, процентів за користування вкладом у розмірі 786,41 доларів США, трьох відсотків річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 2656,88 грн.

Постановою державного виконавця Бондаренка О.С. від 14 лютого 2020 року виконавче провадження №45340170 за виконавчим листом від 04 листопада 2014 року в цивільній справі №761/13085/14 відновлено.

У червні 2020 року з низки публікацій в засобах масової інформації, зокрема з матеріалу на веб-сайті «Юридична практика» від 19 червня 2020 року https://pravo.ua/fgvfl-prosit-zakryt-ispolnitelnye-proizvodstva-po-likvidiruemymbankam-minjust-dal-poruchenie/ заявнику стало відомо про те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до міністра юстиції з листом №49-6970/20 від 28 травня 2020 року з вимогами закінчити виконавчі провадження, боржниками за якими є неплатоспроможні банки у віданні Фонду.

В доданому до цього листа переліку виконавчих проваджень міститься, серед інших, вищезгадане виконавче провадження №45340170 у справі №761/13085/14.

На підставі цього звернення Фонду, директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельовим Максимом Євгеновичем видано та направлено до органів міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України відповідне Доручення №1808/20.4.1/32-20 від 10 червня 2020 року, яке містить вказівку про закінчення без виконання виконавчих проваджень, зазначених у зверненні Фонду.

У червні 2020 року заявник двічі звертався до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із запитами про надання копії вищезгаданого Доручення директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №1808/20.4.1/32-20 від 10 червня 2020 року.

У відповідь на ці запити, 09 липня 2020 року на адресу Заявника надійшов лист №6134/ПІ-Б-2074/20.4.1 від 22 червня 2020 року за підписом директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича про відмову у наданні запитуваної інформації, а саме копії названого Доручення №1808/20.4.1/32-20 від 10 червня 2020 року.

Заявник вважає, що рішеннями директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича, які полягали у видачі та направленні до органів ДВС Доручення №1808/20.4.1/32-20 від 10 червня 2020 року з вказівкою закінчити виконавчі провадження за переліком ФГВФО, в тому числі й виконавче провадження №45340170, а також у відмові надати копію названого Доручення порушено його право на виконання судового рішення у справі №761/13085/14.

Вказане стало підставою для звернення до суду зі скаргою.

Просив, визнати протиправними дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича щодо відмови надати на запит Стягувача копію Доручення від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20, виданого у зв`язку зі зверненням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до міністра юстиції України №49-6970/20 від 28 травня 2020 року;

Визнати протиправними дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича щодо видачі та направлення до органів ДВС Доручення від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20 в частини закінчення без виконання виконавчого провадження №45340170 з виконання рішення суду у справі №761/13085/14;

Зобов`язати директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича надіслати Стягувачеві копію Доручення від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20, виданого у зв`язку зі зверненням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до міністра юстиції №49-6970/20 від 28 травня 2020 року;

Зобов`язати директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича поновити порушене право Стягувача, а саме - відкликати Доручення від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20 в частині закінчення без виконання виконавчого провадження №45340170 з виконання рішення суду у справі №761/13085/14.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року скаргу задоволено частково.

Визнано протиправними дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгенійовича щодо відмови у надані на запит ОСОБА_1 доручення від 10 червня 2020 року за №1808/20.4.1/32-20 згідно листа-відповіді від 22 червня 2020 року.

Зобов`язано директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгенійовича надіслати ОСОБА_1 копію доручення від 10 червня 2020 року за №1808/20.4.1/32-20.

В задоволенні іншої частини вимог скарги - відмовлено.

22 грудня 2020 року заявником подано заяву про ухвалення додаткового рішення, а саме: стягнення з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 кошти судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1400 грн.

Додатковою ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року, заяву ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення суду задоволено.

Стягнуто з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 кошти судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1400 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 22 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог скарги, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала суду в зазначеній частині є незаконною та необґрунтованою, постановленою з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що отримавши звернення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 травня 2020 року №49-6970/20, подане в інтересах банків-боржників в обхід установленої законом процедури, суб`єкт оскарження був зобов`язаний повернути це звернення з роз`ясненням про те, що боржники у виконавчому провадженні мають право на оскарження дій (бездіяльності) чи рішень виконавців - виключно в судовому порядку, відповідно до законної процедури.

Замість цього, суб`єкт оскарження не тільки прийняв до розгляду зазначене звернення Фонду від 28 травня 2020 року №49-6970/20, а й фактично задовольнив його, пере направивши до підлеглих органів та посадових осіб, разом з відповідною вказівкою та погрозами про притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб, винних в невиконанні цієї вказівки.

Такі дії порушують принцип правової визначеності, як невід`ємну складову принципу верховенства права, а також принцип непорушності права власності.

Таким чином, оскаржувані дії директора Департаменту ДВС МЮУ Кисельова М.Є. щодо пере направлення підлеглим органам та посадовим особам звернення Фонду від 28 травня 2020 року №49-6970/20 з вимогами закінчити виконавчі провадження, в тому числі й виконавче провадження №45340170 за участі Стягувача, мають бути кваліфіковані як незаконне втручання в діяльність державних виконавців при виконанні ними відповідних рішень.

При цьому, суд першої інстанції мав взяти до уваги погрози суб`єкта оскарження щодо притягнення винних осіб до дисциплінарної відповідальності за невиконання вимог зазначеного звернення Фонду.

Також зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною в частині щодо порядку та строку набрання нею законної сили.

У відповідності до ст. 261 ЦПК України, ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Оскільки нормами розділу 7 ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» не встановлено іншого порядку набрання законної сили, - то оскаржувана ухвала набрала законної сили негайно після проголошення.

Натомість, в оскаржуваній ухвалі хибно зазначено інший порядок набрання нею законної сили, а саме: «Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом».

Просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог скарги та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу у повному обсязі. Змінити оскаржувану ухвалу в частині визначення порядку набрання нею законної сили.

Крім цього, апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року подав і Департамент ДВС МЮУ, оскільки вважає її такою, що постановлена з порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Департамент зазначив, що до Департаменту ДВС надійшов лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 травня 2020 року №49-6970/20 стосовно виконання виконавчих проваджень, за якими боржниками є банки, що ліквідуються.

У відповідності до п. 5.1 «Положення про Департамент державної виконавчої служби» затвердженого наказом Міністра юстиції №616/к від 01 березня 2019 року, Департамент очолює директор.

Відповідно до п. 5.6 ч. 6 даного Положення, директор Департаменту наділений правом надавати доручення своїм заступникам, керівникам структурних підрозділів Департаменту, структурним підрозділам Департаменту, структурним підрозділам територіальних органів Мінюсту.

Так, Департаментом ДВС листом від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20 на адресу Управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції та відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС скеровано лист Фонду від 28 травня 2020 року №49-6970/20 для належного реагування стосовно виконавчих проваджень, боржниками за якими є банки, що ліквідуються.

Крім того, зобов`язано надати повну інформацію щодо порушених питань у листі Фонду заявнику та Департаменту ДВС. Також повідомлено, що у разі виявлення за результатами розгляду листа Фонду порушень, винних осіб притягнути до дисциплінарної відповідальності.

Доручення від 10 червня 2020 року №1808/2020.4.1/32-20 не містило жодної вказівки щодо закінчення без виконання виконавчих проваджень за переліком листа Фонду, зокрема №60640958 з примусового виконання виконавчого листа №761/13085/14.

Крім цього, відмовляючи у наданні на запит ОСОБА_1 доручення від 10 червня 2020 року директор Департаменту ДВС діяв у відповідності до норм чинного законодавства, типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, відповідно до якої, службові листи складаються з обміну інформації між установами, тоді як доручення посадових осіб віднесено до службових листів.

На підставі зазначеної Інструкції не передбачено надання заявникам копій службових листів, складених з метою обміну інформації між установами.

Просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги.

На вказану апеляційну скаргу Департаменту, ОСОБА_1 подав відзив, який обґрунтовував тим, що типова інструкція з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну жодним чином не стосується питань доступу до інформації, та не регулює спірних правовідносин.

Зауважив, що Перелік відомостей, що становлять службову інформацію в Міністерстві юстиції України, є розпорядчим актом створеним Міністерством юстиції України, посадовою особою якого є й сам суб`єкт оскарження (директор Департаменту), а тому в спірних відносинах цей акт не може бути взятий до уваги. Крім того цей акт поширює свою дію виключно на посадових (службових) осіб Міністерства юстиції.

Зазначив, що в порушення вимог ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про доступ до публічної інформації», відмова директора Департаменту №6134/ПІ-Б-2074/20.4.1 від 22 червня 2020 року у наданні запитуваної інформації є необґрунтованою.

Відтак, на думку ОСОБА_1 , ухвала суду першої інстанції від 22 грудня 2020 року в оскаржуваній Департаментом частині є законною та обґрунтованою, а тому відсутні підстави для її скасування в цій частині.

Просив залишити апеляційну скаргу Департаменту ДВС МЮУ без задоволення.

Окрім цього, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 01 лютого 2021 року в частині щодо порядку та строку набрання нею законної сили, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що згідно зі ст. 261 ЦПК України, ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Оскільки нормами ЦПК України не встановлено іншого порядку набрання законної сили, - то оскаржувана ухвала набрала законної сили негайно після її проголошення.

Отже, оскаржувана додаткова ухвала на думку апелянта підлягає зміні шляхом доповнення її резолютивної частини додатковим абзацом із зазначенням строку і порядку набрання цією ухвалою законної сили.

Просив змінити додаткову ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року шляхом доповнення її резолютивної частини додатковим абзацом із зазначенням строку і порядку набрання цією ухвалою законної сили.

Перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні в Подільському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження №45340170 за виконавчим листом від 04 листопада 2014 року в цивільній справі №761/13085/14 про стягнення з ПАТ «КБ «Актив-Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 264089,06 грн, в якому постановою від 14 лютого 2020 року відновлено виконавче провадження.

На момент розгляду цієї скарги виконавче провадження №45340170 не закінчено та перебуває на примусовому виконанні.

Згідно листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 травня 2020 року, адресованого Міністру юстиції України Малюсці Д.Л., Фонд просив посприяти у врегулюванні питань щодо закриття виконавчих проваджень, боржниками за якими є банки, в яких здійснюється процедура ліквідації, виключенню відповідних записів з Єдиного державного реєстру боржників, АСВП та ЄДР, а також попередження недопущення в подальшому подібних випадків.

До вказаного листа додано перелік виконавчих проваджень, відкритих щодо банків, які знаходяться в ліквідаційній процедурі, серед яких є виконавче провадження №45340170 щодо ПАТ КБ «Актив-Банк», де стягувачем є ОСОБА_1 .

Директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов М.Є. листом від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20 надіслав Управлінню забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції та Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для належного реагування лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 травня 2020 року стосовно виконавчих проваджень, боржниками за якими є банки, що ліквідуються, надання повної інформації щодо порушених питань у листі Фонду.

Також просив надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в строк до 25 червня 2020 року повну інформацію щодо порушених питань з наданням правової оцінки.

У разі виявлення за результатами розгляду листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб порушень просив винних осіб притягнути до дисциплінарної відповідальності (з наданням копій підтверджуючих документів).

Вказаний лист директора Департаменту Кисельова М.Є. від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20 був витребуваний ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дії директора Департаменту ДВС МЮУ Кисельова М.Є. щодо видачі та направлення до органів ДВС Доручення від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20 в частини закінчення без виконання виконавчого провадження №45340170 з виконання рішення суду у справі №761/13085/14-ц, та зобов`язання директора Департаменту ДВС МЮУ Кисельова М.Є. поновити порушене право Стягувача, а саме - відкликати Доручення від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20 в частини закінчення без виконання виконавчого провадження №45340170 з виконання рішення суду у справі №761/13085/14-ц, суд першої інстанції виходив з того, що вищезазначеним листом від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20 право заявника порушено не було.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Зі змісту листа від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20 вбачається, що він не містив вказівки закінчити виконавче провадження №45340170 за виконавчим листом від 04 листопада 2014 року в цивільній справі №761/13085/14-ц про стягнення з ПАТ «КБ «Актив-Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 264089,06 грн.

На момент розгляду даної скарги виконавче провадження №45340170 не закінчено та перебуває на примусовому виконанні в Подільському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Згідно ст. 18 ч.1, п. 1 ч.2 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Агрокомплекс проти України» від 06 жовтня 2011 року міститься висновок, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу.

У своєму рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Тобто, практика Європейського суду з прав людини переконливо свідчить про те, що невід`ємною умовою забезпечення права на суд є виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що доводи заявника про порушення його прав під час виконання судового рішення, внаслідок направлення листа директора Департаменту Кисельова М.Є. від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20, не знайшли свого підтвердження.

Разом з тим, визнаючи протиправними дії директора Департаменту ДВС МЮУ Кисельова М.Є. щодо відмови у надані на запит ОСОБА_1 доручення від 10 червня 2020 року за №1808/20.4.1/32-20 згідно листа-відповіді від 22 червня 2020 року та зобов`язуючи директора Департаменту ДВС МЮУ Кисельова М.Є. надіслати ОСОБА_1 копію доручення від 10 червня 2020 року за №1808/20.4.1/32-20, суд першої інстанції виходив з того, що особою, дії якої оскаржуються, не доведено того, що запитуваній інформації, а саме листу від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20 присвоєно гриф «для службового користування». Крім цього, необґрунтовано наявність підстав обмеження у доступі до вказаної інформації шляхом застосування «трискладового тесту».

З такими висновками колегія суддів також погоджується з огляду на наступне.

Встановлено, що на запит ОСОБА_1 від 16 червня 2020 року директор Департаменту ДВС МЮУ Кисельов М.Є. листом від 22 червня 2020 року №6631/ПІ-Б-2074/20.4.1 відмовив ОСОБА_1 у наданні копії доручення від 10 червня 2020 року №1808/20.4.1/32-20, оскільки останнє відноситься до відомостей, що становлять службову інформацію.

Разом з тим, згідно статті 20 ЗУ «Про інформацію», за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до ст. 6 ч.1, 2 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» (в редакції станом на 22 червня 2020 року) інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Стаття 9 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» передбачає, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Згідно п. 27 до переліку відомостей, що становлять службову інформацію в Міністерстві юстиції України належать довідки про результати перевірки діяльності органів державної виконавчої служби, розпорядження та доручення директора Департаменту державної виконавчої служби, доповідні записки та листи внутрішнього користування.

В постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №9901/589/19 зазначено, що належність запитуваної інформації до службової на підставі статті 9 Закону №2939-VІ не є єдиною підставою для обмеження доступу до неї.

Обмеження доступу до конкретної інформації допускається за умови застосування її розпорядником у сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону №2939-VІ.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону №2939-VІ відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону №2939-VI.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених частиною другою статті 6 Закону №2939-VI, означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби.

Викладені в апеляційних скаргах доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції,.

Не заслуговують на увагу і доводи ОСОБА_1 про незаконність ухвал Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року та від 01 лютого 2021 року в частині щодо порядку та строку набрання ними законної сили, з огляду на наступне.

Згідно норм ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

У резолютивних частинах ухвал Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року та від 01 лютого 2021 року вказано, що ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, а в разі її оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо вона не буде скасована.

Відповідно до ст. 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 352 ЦПК України, ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 13, 27 ч.1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо: визначення розміру судових витрат; розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Отже, згідно до вимог закону встановлено, що дані ухвали оскаржуються в апеляційному порядку відповідно до п.п. 13, 27 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Згідно з вимогами ст. 384 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Таким чином, виходячи із вищевикладених норм процесуального права, доводи апеляційних скарг є безпідставними та необгрунтованими, тому апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, зазначивши у резолютивній частині ухвал від 22 грудня 2020 року та від 01 лютого 2021 року те, що ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, а в разі її оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо вона не буде скасована, не допустив порушення вимог процесуального права, тому підстави для зміни чи скасування ухвал суду першої інстанції відсутні.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими щодо набрання чинності ухвал суду, та не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому відсутні підстави для їх задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року та додаткову ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 29 березня 2021 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба