Справа № 2-н-132/2008
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2021 року Сумський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Гончаренко Л.М., з участю секретаря судового засідання Макошенець С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», заінтересовані особи: ПАТ КБ «Надра», ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , боржник: ОСОБА_3 про заміну стягувача у судовому наказі та поновлення строків для його пред`явлення,
05.08.2020 ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» уклали договір про відступлення прав вимоги № GL48N718070_blank, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» набула статусу нового кредитора та отримала право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ПАТ «КБ «Надра», в тому числі й до ОСОБА_3 за кредитним договором №09/2008/426247039 від 20.08.2008 року.
В подальшому, 30.09.2020 ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» уклали договір про відступлення прав вимоги № GL48N718070_blank_01, згідно якого ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, в тому числі й до ОСОБА_3 за кредитним договором №09/2008/426247039 від 20.08.2008 року.
У судове засідання представник заявника не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся, в своїй заяві просив розглянути заяву без участі заявника, заяву підтримує в повному обсязі.
Заінтересовані особи та боржник в судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення повідомлялися.
Неявка учасників справи та інших осіб, не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання за правилами ст.ст. 433 та 442 ЦПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до договору про відступлення прав вимоги № GL48N718070_blank від 05 серпня 2020 року, укладеному між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» набула статусу нового кредитора та отримала право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ПАТ «КБ «Надра та отримало право грошової вимоги, в тому числі й до ОСОБА_3 за кредитним договором №09/2008/426247039 від 20.08.2008 року (а.с. 11-16).
30 вересня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» було укладено договір про відступлення прав вимоги № GL48N718070_blank_01, згідно якого ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги (а.с.17-19).
Таким чином, з 30 вересня 2020 року вказаний договір набув чинності, за яким згідно з Додатком № 1 до цього договору право вимоги за кредитним договором №09/2008/426247039 від 20.08.2008 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», яке змінило найменування на ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 перейшло до ТОВ ТОВ «Брайт Інвестмент».
Відповідно до ч. 1 ст. 442 Цивільного процесуального кодексу України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. (ч. 5 ст. 442 Цивільного процесуального кодексу України).
Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Виходячи із цих норм, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, у разі передання кредитором у зобов`язанні своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі відступлення права вимоги.
У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до ч. 5 ст. 15 закону «Про виконавче провадження», ст. 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
З огляду на викладене, суд вважає, що заявником правомірно заявлено вимогу про заміну сторони кредитора ПАТ«КБ «Надра» його правонаступником ТОВ ««Брайт Інвестмент» за зобов`язаннями боржника ОСОБА_3 у зв`язку із доведенням факту відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги за правочином, що надає новому кредитору право звернення до суду із заявою про заміну стягувача.
Щодо вимоги заявника про поновлення строку для пред`явлення до примусового виконання судового наказу, оскільки, як він вказує, його було пропущено з поважної причин, якою є незнання ТОВ «Брайт Інвестмент» про даний факт до 30 вересня 2020 року, тобто до моменту отримання усіх документів за вказаним кредитним договором в порядку відступлення права вимоги, слід зазначити наступне.
Відповідно до даних канцелярії суду матеріали цивільної справи № 2-н-132/2008 були знищені та в архіві суду зберігається лише оригінал судового наказу.
Відповідно до порядку обчислення процесуальних строків і положень статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції станом на час ухвалення зазначеного рішення (далі Закон), строк пред`явлення вказаного виконавчого документа до виконання становив три роки.
Згідно ч. 6 ст. 23 зазначеного Закону, який діяв до 02 червня 2016 року було передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, мав право звернутись із заявою про поновлення пропущеного строку до суду, який видав відповідний документ, або до суду за місцем виконання.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина друга статті 76 ЦПК України).
Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а допустимими є докази, які одержані в порядку, встановленому законом.
Так, причиною пропуску строку пред`явлення виконавчих документів до виконання заявник називає відсутність у нього відомостей про пропуск строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, що сталося внаслідок набуття ним прав кредитора лише з моменту відступлення права вимоги з 30 вересня 2020 року. Однак, заявник не наводить обставин, за якими він погодився прийняти борг вказаних боржників без підтвердження наявності у попереднього кредитора підстав для поновлення пропущеного строку.
Також заявник не пояснює причини та не наводить відповідних доказів, які перешкоджали первісному та наступному кредиторам, правонаступником яких є заявник, ініціювати вирішення питання про поновлення пропущеного строку у період, що передував передачі кредитної справи в порядку відступлення права вимоги.
Отже, із встановлених обставин вбачається, що первісний кредитор в повній мірі вчинив дії щодо пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання та після спливу строку пред`явлення його до виконання, обрахованого з урахуванням правила переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, із заявою про його поновлення до суду не звертався.
Оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, та інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України) слід виснувати, що новий кредитор погодився із діями попередніх кредиторів щодо звернення вказаного виконавчого листа до виконання.
Натомість, заявник не навів жодної обставини, яка об`єктивна перешкоджала звернути виконавчий документ до примусового виконання у визначені законом строки, як первісному кредитору, так і заявнику.
Заявник не наводить у заяві дані щодо того, коли саме на його думку закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання з урахуванням його неодноразово звернення до примусового виконання та повернення без виконання (переривання строку) та не вказує, причин, з яких із відповідного моменту не вчинялося жодних дій щодо поновлення пропущеного строку.
За встановлених обставин, 30 вересня 2020 року заявник, як новий кредитор, отримав право вимоги за вказаним зобов`язанням із закінченим строком пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, що само по собі не може бути підставою для його поновлення.
Суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
Європейський суд з прав людини наголосив, що п. 1 ст. 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).
Однак право стягувача на звернення виконавчого документа до виконання не є абсолютним та має бути реалізоване у відповідності до визначеної законом процедури, яка в свою чергу гарантує обом сторонам дотримання їх прав та правову визначеність.
Національним законом встановлена можливість звернення до виконання виконавчого документа впродовж конкретно визначеного строку у три роки про який стягувач мав бути обізнаний та який мав стимулювати його до вжиття своєчасних заходів з метою отримання присудженого за рішенням суду.
Також національним законом визначена можливість поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання у випадку його пропущення з поважних причин, однак для цього заявник має надати докази, які б переконали суд, що стягувачем дійсно встановлений строк пропущено з поважних причин, тобто з причин, які настали незалежно від волі стягувача.
Пред`явлення виконавчого документа до виконання є правом стягувача, а не його обов`язком, а отже він керуючись власним розсудом приймає рішення про необхідність розпочинати примусову процедуру виконання судового рішення.
Із наданих суду доказів вбачається, що первісний кредитор, правонаступником якого є заявник, дійсно вживав заходи щодо звернення виконавчого листа до примусового виконання, однак його неодноразово не було виконано.
Також, суд приймає до уваги, що з дня ухвалення рішення та набрання ним чинності минуло 12 років, при тому, що для його примусового виконання визначено 3 роки, та за цей час змінилося два стягувача, які останні дії щодо звернення його до виконання вживали у 2015 році.
Законодавцем не визначено граничного строку поза межами якого рішення вже не може бути звернуто до виконання, однак при ухваленні рішення про поновлення відповідного строку суд має керуватися безсумнівними та вичерпними доказами, які свідчатимуть про необхідність поновлення стягувача у праві вимагати подальшого виконання ухваленого на його користь рішення суду.
Отже, єдиною та необхідною правовою підставою для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є наявність в особи поважних причин його пропуску. При цьому, поважність причин є оціночною категорією та повинна визначатися, виходячи з наявності реальних обставин, які фактично унеможливили вчинення особою відповідної процесуальної дії вчасно, тобто в межах строків, установлених законодавством
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Таким чином, зважаючи на недоведеність заявником поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання, у задоволенні заяви в цій частині слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 433, 442 ЦПК України, суд
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» про заміну стягувача у судовому наказі та поновлення строків для його пред`явлення задовольнити частково.
В іншій частині заяви відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Л.М. Гончаренко