Номер провадження 2/754/5844/21
РІШЕННЯ

Іменем України

10 грудня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Костриця В.В.

за участі представника позивача - адвокат Цурка Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку захисту прав споживачів

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку захисту прав споживачів, в якому просить: розірвати Договір підряду, укладений 03.07.2020 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РОНКПП НОМЕР_1 ; Паспорт: орган, що видав 5140; документ № НОМЕР_2 , виданий 18.05.2020 року; адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; Адреса: АДРЕСА_2 ) сплачений аванс у розмірі 25750,00 (двадцять п`ять тисяч сімсот п`ятдесят) доларів США, що станом на 05.07.2021 року за офіційним курсом НБУ становить 705861,57 гривень та 3500,00 (три тисячі п`ятсот) гривень, а також пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 8 200 192,65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

03.07.2020 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено Договір підряду б/н (далі Договір), відповідно до пункту 1 якого сторони домовились, що за завданням замовника Підрядник зобов`язується виконати своїми силами монтаж металоконструкцій з морських контейнерів, а так само зробити в них оздоблювальні роботи згідно із завданням замовника за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Мощун. Перелік робіт включає в себе: закупівлю та доставку контейнерів, монтаж на ділянці, зведення перегородок, зовнішнє утеплення стелі та стін, монтаж стель з дерев`яної вагонки, шпаклівка стін і стель санвузлів, облаштування чорнових і чистових підлог з теплою підлогою, електротехнічні та сантехнічні роботи без установки кінцевих приладів, закупівля і установка вікон згідно із затвердженим переліком, покрівельні та фасадні роботи. Підрядник зобов`язався доставити на об`єкт необхідні матеріали, конструкції, комплектуючі вироби, необхідні для подальшого виконання робіт. В свою чергу Замовник зобов`язався прийняти та оплатити виконані роботи згідно з умовами Договору. Розділом 2 Договору сторони погодили, що витрати з доставки та розвантаження матеріалів несе Підрядник, що входять у вартість даного Договору. Підрядник зобов`язаний своєчасно попередити Замовника про наявність обставин, що не залежать від Підрядника, які загрожують якості та придатності результату роботи. Якщо Підрядник відступив від умов Договору підряду, що погіршило роботу або допустив інші недоліки в роботі, Замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або відповідного зменшення оплати за роботу, а також вимагати відшкодування, заподіяної Замовнику шкоди у повному обсязі. В розділі 6 Договору Сторони погодили, що загальна сума договору складає 40700,00 (сорок тисяч сімсот) доларів США в гривневому еквіваленті. Відповідно до розділу 7 Договору, оплата за цим Договором здійснюється авансовими платежами по етапах робіт до підписання акту, і в повні сумі - після підписання відповідного акту виконаних робіт. Розбивка робіт на етапи обговорюється усно. Так, на виконання умов визначених в розділі 7 Договору, Позивачем було видано авансом грошові кошти у розмірі: 03.07.2020 року - 11 000,00 (одинадцять тисяч) доларів США; 21.09.2020 року - 3 000,00 (три тисячі) доларів США; 21.09.2020 року - 3500,00 (три тисячі п`ятсот) гривень; 22.09.2020 року - 7000,00 (сім тисяч) доларів США; 27.10.2020 року - 950,00 (дев`ятсот п`ятдесят) доларів США; 30.10.2020 року - 3800,00 (три тисячі вісімсот) доларів США. Відповідно до розділу 3 Договору, підрядник зобов`язався розпочати роботи на наступний день після підписання Договору та закінчити виконання робіт протягом восьми тижнів. Отже, Відповідач мав розпочати роботи 06.07.2020 року та закінчити їх в строк до 01.09.2020 року. Однак, у вказаний строк взяті на себе зобов`язання Відповідач не виконав. 22.09.2021 року між сторонами укладено в простій письмовій формі графік виконання робіт, згідно якого кінцевим строком виконання робіт було 02.11.2020 року. Проте, й в указаний у графіку строк Відповідач свої зобов`язання за Договором не виконав.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.08.2021 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено до підготовчого розгляду.

В поданих суду заявах представники Відповідача неодноразово просили відкласти розгляд справи.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та положення ЦК України щодо договору про надання послуг.

Відповідач в судове засідання не з`явився, не повідомивши причин своєї неявки, а тому суд розглянув справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів по справі.

Поданий відповідачем відзив від 07 грудня 2021 року не був прийнятий судом до розгляду у зв`язку з порушенням порядку подання даного відзиву щодо надання доказів надсилання копії відзиву з додатками на адресу сторони у справі. Щодо надання доказі направлення на адресу електронної почти Позивача, суд критично оцінив даний доказ, оскільки документи, які долученні до матеріалів відзиву направленого на електронну адресу суду не відкривалися та були зашифрованій особисто Відповідачем, що унеможливило їх дослідження.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Як вбачається зі ст.ст.526, 530, 629 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору га вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція.

Відповідно до п.7 Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляд цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів: надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я та життєдіяльності.

Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним.

Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов`язання продавців, виконавців.

Судом встановлено, що спірні правовідносини, які виникли між сторонам регулюються положеннями чинного законодавства про підряд.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно ст. 846 ЦК України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що позивач сплатив підряднику передоплату (аванс) в розмірі 25 000 доларів США та 3 500,00грн., що підтверджується матеріалами справи, однак відповідач роботи у погоджені договором строки не здійснив. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.3 ст.651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є розірваним або зміненим.

Згідно із ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків.

Згідно із ч.2 ст.598 ЦК України припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 2 статті 849 Цивільного кодексу України визначено, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Суд враховує, що статті 849 Цивільного кодексу України передбачено три окремі (самостійні) підстави для відмови замовника від договору підряду, а саме: - підрядник несвоєчасно розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим (частина 2); - очевидність для замовника невиконання роботи належним чином та невиконання підрядником у визначений замовником строк вимоги про усунення недоліків (частина 3); - відмова замовника від договору до закінчення робіт з виплатою підрядникові плати за виконану частину робіт та відшкодуванням збитків, завданих розірванням договору (частина 4).

Суд зазначає, що зазначає, що відмовитись від договору підряду і вимагати відшкодувати збитки відповідно до положень частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України є правом замовника в силу закону, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору.

Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Отже, договір підряду може бути розірваний в результаті односторонньої відмови від нього у повному обсязі, тобто в результаті вчинення замовником одностороннього правочину, який відповідно до частини 2 статті 653 Цивільного кодексу України тягне припинення зобов`язань його сторін.

Враховуючи вище викладене, оскільки як встановлено судом вище відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором підряду у частині виконання робіт та у строки передбачені договором, суд дійшов висновку, що на підставі частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України, у позивача виникло право відмовитись від договору підряду.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Разом із тим, положеннями ст. 849 ЦК України замовнику надано безумовне право відмовитися від договору підряду, але не визначено форму такої відмови.

Таким чином судом встановлено, що позивач заявивши позов вже фактично скористався правом про відмову від договору, отже суд вважає вимоги про розірвання договору підряду є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона є авансом.

Однак, з припиненням дії договору підряду така грошова сума втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави.

Таким чином, у даному випадку суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення частини 4 статті 849 ЦК України в сукупності з приписами статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відтак, зазначена норма застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав; або коли така підстава згодом відпала.

Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав.

Статтею 1213 Цивільного кодексу України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Судом взято до уваги наведені норми, а тому не виникає жодного сумніву, що позивач вправі вимагати повернення коштів, а також покладення на відповідача відповідальності за порушення договірних зобов`язань, що визначена договором та діючим законодавством.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що після відмови позивача від договору правова підстава для утримання відповідачем суми попередньої оплати відпала, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача 25700 доларів США, що станом на 05.07.2021 за офіційним курсом НБУ становить 705 861,57 грн. та 3500 грн. підлягає задоволенню.

У даному спорі, правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди, а відтак спірні правовідносини поширюється дія положень ЗУ «Про захист прав споживачів».

Внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором та порушення термінів (строків) виконання робіт, позивач також заявив до стягнення з відповідача санкції, передбачені ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

У даних спірних правовідносинах відповідач взагалі не здійснив роботи у погоджені договором строки.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, відповідно до ч. ст.549ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Одночасно, суд враховує положення ч.3ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Звертаючись до судової практики та правових позицій викладених Верховним Судом в подібних правовідносинах, суд зазначає, зменшення розміру штрафних санкцій, що підлягають стягненню, є правом суду, яке не залежить від результатів досудового врегулювання спору та згоди сторони-кредитора на таке зниження (Постанова Верховного Суду від 19 вересня 2019 р.), зменшення розміру штрафних санкцій є саме правом, а не обов`язком суду, хоча суд зобов`язаний розглянути доводи боржника, яким він обґрунтовує необхідність зменшення судом розміру штрафних санкцій (Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 р.), зменшення штрафних санкцій допустимо, коли порушення з боку боржника має винятковий характер. Суди враховують поведінку боржника, який поступово, періодично, у міру надходження грошових коштів, сплачував певні суми грошових коштів з метою погашення боргу (Постанова Верховного Суду від 26 вересня 2019 р.), або погашення основної заборгованості на момент звернення до суду (Постанова Верховного Суду від 19 червня 2019 р.).

Враховуючи поведінку Відповідача під час розгляду справи, пояснення сторони Позивача, оцінивши характер переписки наданої Позивачем та суть виниклих правовідносин, процесуальних дій сторін суд не вбачає підстав для прийняття рішення про зменшення розміру неустойки.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Оскільки, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зважаючи на надані докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують вцілому позовні вимоги, судом не встановлені.

Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів», який підлягає стягненню з відповідача на користь держави відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України.

Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вимога позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 12 000 грн. 00 коп., яка має бути стягнута, зважаючи на положення ч.4, ч.5 ст. 137, п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України не підлягає задоволенню.

Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи має подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України).

Окрім того, відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням принципу співмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу до складності справи, та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, обґрунтованості понесених витрат, а також зважаючи на відсутність детального опису робіт, вважає за необхідне залишити без задоволення вимоги про стягнення витрат на правову допомогу.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 23, 526, 625, 837, 901, 906, 907 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позоввами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року (зі змінами та доповненнями), п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку захисту прав споживачів задовольнити частково.

Розірвати Договір підряду Б/Н від 03 липня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 .

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) сплачений аванс в розмірі 25750 доларів США, що станом на 05 липня 2021 року становить 705861 гривню 57 копійок та 3500 гривень, а також пеню в розмірі 8200192 гривні 65 копійок.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 11350 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: