Справа № 148/2418/15-ц
Провадження № 22-ц/801/665/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 рокуСправа № 148/2418/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Файчук Я.В., представника ОСОБА_1 адвоката Григоришена О.В., представника ОСОБА_2 адвоката Мовчана В.В., розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Григоришена Олександра Васильовича на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третіх осіб - Тульчинської державної нотаріальної контори та реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції про визнання будинку спільною власністю подружжя,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третіх осіб - Тульчинської державної нотаріальної контори та реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції про визнання будинку спільною власністю подружжя, мотивуючи тим, що вона є дочкою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті її батьків залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 . Вказаний будинок зареєстрований на ім`я батька ОСОБА_4 , але він був придбаний під час шлюбу батьків, а тому є спільною власністю подружжя, де їх частки є рівними.

Відповідач є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 за заповітом.

Після смерті її матері відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку і вона спадщину прийняла, але до цього часу свої спадкові права не оформила і свідоцтва про право на спадщину не отримала, оскільки житловий будинок, в якому 1/2 частина належала її матері, оформлено на ім`я батька.

В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_4 спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , частки яких були рівними. Визначити, що частка померлої ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на вищевказаний житловий будинок становила 1/2 частину.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 січня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третіх осіб - Тульчинської державної нотаріальної контори та реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції про визнання будинку спільною власністю подружжя задоволено.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_4 , спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , частки яких були рівними.

Визначено, що частка померлої ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , становила 1/2 частину.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , судові витрати з оплати судового збору в сумі 519,10 грн. (п`ятсот дев`ятнадцять гривень 10 копійок).

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Григоришен О.В. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 28.02.1983, про що свідчить копія її паспорта серія НОМЕР_3 , виданого 06.10.2005 Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с.5 т.1).

Згідно копії свідоцтва про шлюб від 27.09.1977 серія НОМЕР_4 (а.с.12 т.1) 27.09.1977 позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила своє дошлюбне прізвище ОСОБА_6 на ОСОБА_7 .

Згідно копії повторного свідоцтва про народження від 19.10.2015 серія НОМЕР_5 (а.с.9 т.1) батьками позивача є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Згідно копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого подружжя від 19.10.2015№0 (а.с.11 т.1) 06.11.1953 ОСОБА_4 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб та після його реєстрації ОСОБА_8 зміна своє дошлюбне прізвище на ОСОБА_6 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 12.12.2006 серія НОМЕР_6 (а.с.1 т.15) ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тульчині, Вінницької області померла ОСОБА_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 22.06.2012 серія НОМЕР_7 (а.с.16 т.1) ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Тульчині, Вінницької області помер ОСОБА_4 .

Відповідно до копії заповіту від 21.12.2006, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А.В. ( а.с.14 т.1) та копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 21.12.2006 №7831658 (а.с.22 т.1) ОСОБА_4 заповів ОСОБА_1 все його майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 06.08.1965, посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Самоєнко Н.П. за реєстром №2631 та зареєстрованого в КП "Тульчинське міжрайонне бюро інвентаризації" 15.10.1965 в книзі №109 (а.с.17-18 т.1), ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_4 купив житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що в свою чергу також підтверджується оригіналом даного договору, наявного в інвентаризаційній справі №526 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , оглянутої в судовому засіданні.

Згідно копії спадкової справи №830/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с.97-105 т.2) вбачається, що 19.11.2015 ОСОБА_2 звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Державним нотаріусом було перевірено факт прийняття спадщини на підставі довідки Тульчинської міської ради від 19.11.2015 №2950, згідно якої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно була зареєстрована та проживала до дня смерті в АДРЕСА_1 , разом з нею на день смерті проживала та вела спільне домашнє господарство її донька ОСОБА_2 . Того ж дня відбулася реєстрація спадкової справи спадкодавця ОСОБА_3 .

Згідно копії спадкової справи №835/2012 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (а.с.190-250 т.1, а.с.1-28 т.2) вбачається, що 19.10.2012 на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_1 про те, що він є спадкоємцем усього майна ОСОБА_4 за заповітом, проте від прийняття належної йому спадщини він відмовляється та на неї не претендує, і претензій до того, щоб свідоцтво про право на спадщину за законом було видано на ім`я дочки померлого, ОСОБА_2 він не має. Того ж дня на адресу нотаріальної контори також надійшла заява від ОСОБА_2 про те, що вона бажає прийняти спадщину за законом на усе майно, яке залишилося після смерті її батька ОСОБА_4 , в зв`язку з чим відбулася реєстрація спадкової справи спадкодавця ОСОБА_4

27.10.2012 на адресу нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_1 про те, що він є спадкоємцем усього майна ОСОБА_4 за заповітом і це майно він приймає.

Відповідно до наявної в матеріалах спадкової справи копії довідки виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 29.11.2016 №3995 (а.с.250 т.1), згідно адресної книги м. Тульчина житловий будинок ОСОБА_4 розташований за адресою: АДРЕСА_3 ).

02.10.2016 державним нотаріусом Тимчик Н.Ф. на підставі заповіту, посвідченого 21.12.2006 приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А.В. та зареєстрованого в реєстрі за р.№2980, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_3 ).

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вона проживаючи у спірному будинку разом із своїм чоловіком в період з 1985 по 1988 роки побудували прибудови до будинку, маючи намір в подальшому ввести здійснені прибудови в експлуатацію, отримати правовстановлюючі документи на них і проживати там разом із сім`єю.

РішеннямТульчинського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Тульчинської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним задоволено.

Відповідно до копії постанови Апеляційного суду Вінницької області від 25.07.2018 (а.с.139-141 т.2) рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.04.2018 у справі №148/680/17 скасовано та ухвалено нове. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Тульчинської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним відмовлено. Постановою Верховного суду від 11.06.2020 (а.с.142-146 т.2) постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25.07.2018 залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач є спадкоємцем першої черги, відповідно до норми ч. 3 ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 , оскільки нею не було подано нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, а тому вона має право на майно, що належало її матері на момент смерті.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок в АДРЕСА_3 ) був придбаний в період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в шлюбі, а тому даний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності.

За життя питання виділення частки в спільному майні подружжя у житловому будинку в АДРЕСА_3 ) подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не вирішували, а тому частки кожного із співвласників у цьому житловому будинку є рівними та становлять по 1/2 частці за кожним.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частинами 3, 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 на день смерті своєї матері ОСОБА_3 проживала разом з нею та вела спільне домашнє господарство. Зазначене підтверджується довідкою виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області № 2950 від 19.11.2015 року, згідно якої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно була зареєстрована та проживала до дня смерті в АДРЕСА_1 , разом з нею на день смерті проживала та вела спільне домашнє господарство її донька ОСОБА_2 (а.с. 101 т. 2).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_2 на час смерті своєї матері проживала разом з нею та заяву про відмову від спадщини до нотаріальної контори не подавала, то вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Відтак, враховуючи те, що позивач є спадкоємцем першої черги, відповідно до норми ч. 3 ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 , оскільки нею не було подано нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 має право на майно, що належало її матері на момент смерті.

Разом з тим, не підлягають задоволенню доводи адвоката Григоришена О.В. щодо незастосування судом першої інстанції наслідків спливу позовної давності, оскільки суд першої інстанції вірно зазначив, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 позивач звернулась 19.10.2012 року, і саме з 19.10.2012 року слід вираховувати початок перебігу позовної давності, так як саме тоді ОСОБА_2 могла довідатись про порушеня свого права, а оскільки правом на захист своїх спадкових прав позивач скористалась 20.10.2015 року, тому трирічний строк позовної давності не пропущено.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Григоришена Олександра Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 березня 2021 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко