У Х В А Л А

22 березня 2021 року

м. Київ

справа №457/742/17

провадження № 61-880ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Трускавецької міської ради, Відділу державної реєстрації Трускавецької міської ради, Публічного акціонерного товариства «Львівтурист» про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, вилучення записів про державну реєстрацію права власності та визнання права власності в порядку набувальної давності,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Трусквецької міської ради, Відділу державної реєстрації Трускавецької міської ради, ПАТ «Львівтурист» про право власності, вилучення записів про державну реєстрацію права власності та визнання права власності в порядку набувальної давності.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 28 листопада 2017 року позов задоволено.

Скасовано державну реєстрацію права комунальної власності Територіальної громади м. Трускавця в особі Трускавецької міської ради на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 (позначену на плані літ. «А-1») загальною площею 162,1 кв.м.

Визнано недійсним та скасувати Свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності Територіальної громади м. Трускавця в особі Трускавецької міської ради на спірну нежитлову будівлю, видане виконавчим комітетом Трускавецької міської ради 17 січня 2005 року.

Зобов`язано відділ державної реєстрації Трускавецької міської ради вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно розділ №9574517 від 17 січня 2005 року, а також розділ №15 та запис про право власності №17020532 від 21 жовтня 2016 року щодо державної реєстрації права власності на спірну нежитлову будівлю за Територіальною громадою м. Трускавця в особі Трускавецької міської ради.

Визнано за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 28 листопада 2017 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

У січні 2021 року представник ОСОБА_1 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме: для надання належним чином оформленої касаційної скарги та надання належним чином оформленої заяви про поновлення строку касаційного оскарження з зазначенням причин пропуску строку та доказів на підтвердження їх поважності.

У березні 2021 року до суду надійшла уточнена касаційна скарга, якою недоліки не усунуто у повному обсязі.

Залишаючи касаційну скаргу без руху, Верховний Суд вказав, зокрема, на те. що скаржнику необхідно надати до суду виправлену касаційну скаргу з зазначенням підстав касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що суд апеляційної інстанції, неправильно застосував положення пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, оскільки не врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах. Водночас в цьому ж реченні скаржник зазначає, що з приводу застосування цієї ж норми права відсутній правовий висновок Верховного Суду (арк.4-5 уточненої касаційної скарги). Оскільки наведені підстави є взаємовиключними, тому що за результатами касаційного перегляду судового рішення за кожною з них суд касаційної інстанції надає правові висновки різного змісту, то скаржнику необхідно в цій частині конкретизувати яку саме підставу касаційного оскарження має на увазі скаржник.

Крім того, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції, відмовивши скаржнику у задоволенні клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі, не врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм статті 251 ЦПК України у подібних правовідносинах.

Суд касаційної інстанції зауважує, що питання про відмову у зупиненні апеляційного провадження вирішується судом шляхом постановлення відповідної ухвали, яка не оскаржується в касаційному порядку відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України. В свою чергу скаржник в резолютивній частині скарги зазначає вимоги стосовно касаційного перегляду лише постанови суду апеляційної інстанції. Таким чином, скаржнику необхідно уточнити касаційну скаргу в цій частині, оскільки суд касаційної інстанції не може на власний розсуд залишати поза увагою підставу касаційного оскарження та її відповідне обґрунтування за таких умов.

Таким чином, скаржником не усунуто недоліки касаційної скарги в повному обсязі.

За змістом статті 127 ЦПК України встановлений судом строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З метою недопущення надмірного формалізму та порушення принципу доступу до правосуддя, Верховний Суд вважає за необхідне продовжити строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: для надання скаржником виправленої касаційної скарги з урахуванням вимог цієї ухвали.

Роз`яснити ОСОБА_2 , що у разі невиконання вищевказаних вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Керуючись статтями 127, 261 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Продовжити ОСОБА_2 строк для усунення зазначених вище недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш