КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4028/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду від 06 листопада 2020 року,

встановив:

у липні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила збільшити розмір аліментів, встановлений рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 05 березня 2015 року в розмірі Ѕ частини доходів відповідача, та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 5 000 грн. щомісячно (по 2500 грн. на кожну дитину) до досягнення ними повноліття, посилаючись на те, що діти перебувають на її утриманні, а відповідач сплачує аліменти, розмір яких є недостатнім для гармонійного розвитку дітей.

Рішенням Дніпровського районного суду від 06 листопада 2020 року позовні вимоги було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення. а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 05 березня 2015 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання їх спільних синів у розмірі Ѕ частини від усіх видів його доходу щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Позивач зазначала, що вказаний розмір аліментів є меншим, від встановленого законом мінімуму, грошових коштів в зазначеному розмірі для гармонійного розвитку дітей не вистачає, тоді як відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, у зв`язку з чим просила збільшити розмір аліментів до 5 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду від 06 листопада 2020 року позовні вимоги було залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було наведено підстав для збільшення розміру аліментів у відповідності до вимог ст.192 СК України. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 192 СК України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВРУ №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 1994 року. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24 квітня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у шлюбі народився ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 05 березня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі Ѕ частині (по ј частині на кожну дитину) від доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що аліменти, які сплачуються відповідачем, становлять близько 2 200 грн. на двох дітей, що є меншим, від мінімального гарантованого розміру аліментів. Зазначала, що вона витрачає значну суму коштів на утримання дітей, зокрема на оплату комунальних послуг, придбання палива для перевезення дітей з дому до навчальних закладів, оплату навчання, продуктів харчування та одягу.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що майновий стан відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі, заявленому в позовній заяві. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 працює на посаді продавця продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_7 та отримує заробітну плату, яка за період з січня по червень 2020 року становила 4 850 грн. (а.с.55-56).

Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом надала довідку про заробітну плату, видану ДНЗ №443 Управління освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністарції, з якої вбачається, що вона працює на посаді вихователя, а її середня заробітна плата за період з березня по травень 2020 року становила 10 954 грн. 49 коп.

Позивач у своїй апеляційній скарзі вказувала, що відповідач утримує власний автомобіль представницького класу, що з урахуванням вартості пального становить близько 17 500 грн. на місяць, та подорожує за кордон з дружиною та її дитиною, що свідчить про достатній рівень його доходів. Разом з тим, доказів на підтвердження вказаних доводів ОСОБА_1 до суду не надано, а тому відповідні твердження є припущеннями.

У поданій апеляційній скарзі позивач також зазначала, що судом першої інстанції не взято до уваги та не відображено в оскаржуваному рішенні її доводи про те, що відповідач протягом 2016-2017 років завершив будівництво жилого будинку, у якому наразі проживає, що також свідчить про його значні доходи. Вказані доводи колегія суддів вважає неспроможними, оскільки з вимогами про збільшення розміру аліментів позивач звернулась у липні 2020 року, тоді як доказів про те, що в даний час доходи відповідача перевищують його заробітну плату за основним місцем роботи, не надано, а тому встановлення зазначених обставин не впливає на правильність висновку суду.

В ст. 182 СК України закріплено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Посилаючись на положення ст. 182 СК України в частині врахування судом при визначенні розміру аліментів наявності у відповідача рухомого та нерухомого майна, позивач вказувала на те, що ОСОБА_2 на праві власності належить майно, набуте ним під час шлюбу, а також після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів у 2015 році.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існував спір щодо поділу майна подружжя. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2016 року було розділено майно, набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час шлюбу, та визнано за ними право власності по Ѕ частині на: домоволодіння площею 212,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , у якому зараз проживає позивач разом з дітьми та своєю матір`ю; земельну ділянку з кадастровим номером :01:039:0007 за адресою: АДРЕСА_1 та незавершене будівництво, розташоване на ній; квартиру АДРЕСА_2 . Крім того, визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобілі марки «Mitsubishi L200», 2013 року випуску, та марки «ВАЗ 2121 Нива», причіп та квадроцикл, а за відповідачем ОСОБА_2 - право власності на автомобіль марки «Lexus» 2004 року випуску.

Посилання позивача на наявність у відповідача зазначеного майна не може бути підставою для збільшення розміру аліментів, оскільки докази про те, що він отримує будь-які доходи за рахунок вказаного майна, відсутні. Крім того, з наданих учасниками справи пояснень вбачається, що позивач користується належною відповідачу Ѕ частиною домоволодіння, а щодо порядку користування належною сторонам квартири згоди досягнуто не було. Доводи ОСОБА_1 про понесення відповідачем витрат на пожертву на користь кандидата на пост Президента України у лютому 2019 року також не свідчать про зміну його матеріального стану та не можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів.

Доводи скаржника про те, що здійснення нею витрат на періодичне лікування та додаткове навчання дітей також є підставою для збільшення розміру аліментів, не можуть свідчити про обґрунтованість вимог апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що відповідні витрати викликані особливими обставинами та мають розглядатись як додаткові. Посилання ОСОБА_1 на те, що суд мав розглянути відповідні посилання як підставу для збільшення розміру аліментів, адже вона не зверталася з вимогами про стягнення додаткових витрат на дітей, є безпідставними, оскільки понесені позивачем витрати не є постійними.

Суд звертає увагу також на те, що при зверненні з позовом, позивач, як на підставу для збільшення розміру аліментів, посилалась на те, що вона витрачає значні кошти на придбання пального для доставляння дітей до навчальних закладів. Вказані доводи колегія суддів вважає неспроможними, оскільки будь-яких доказів на підтвердження необхідності таких витрат, як і доказів їх фактичного понесення, до суду надано не було. Надані до суду скріншоти з додатку онлайн-банкінгу не є випискою по рахунку та не відображають дійсних понесених витрат, не містять інформації про платника та інших деталей операцій. Крім того, сам по собі факт проживання позивача з дітьми у Київській області не свідчить про те, що відповідні кошти на придбання пального витрачаються позивачем виключно в інтересах дітей, тоді як матеріали справи свідчать про те, що місце роботи позивача знаходиться також у м.Києві.

Щодо доводів позивача про те, що судом першої інстанції не було обґрунтовано підстави відмови у зміні способу стягнення аліментів, слід зазначити про те, що хоча позовні вимоги і були заявлені ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів з Ѕ частини доходів відповідача на тверду грошову суму в розмірі 5 000 грн., однак обґрунтовані виключно необхідністю збільшення їх розміру. Окремі вимоги про зміну способу стягнення аліментів позивачем не заявлялись та, відповідно, така необхідність не обгрунтовувалась.

Також не може бути підставою для задоволення позовних вимог та збільшення розміру аліментів твердження позивача про те, що аліменти, які сплачуються відповідачем є меншими за мінімальний гарантований розмір.

Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Порядок стягнення аліментів визначений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» та Розділом XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом МЮ України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція).

Згідно з ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Враховуючи те, що аліменти з відповідача за рішенням суду стягуються в розмірі 50% його доходу, що після вирахування податків може становити менше гарантованого мінімального розміру аліментів на одну дитину, позивач не позбавлена права звернутись з вимогами про стягнення на свою користь заборгованості зі сплати аліментів, однак вказані обставини не можуть бути підставою для збільшення їх розміру.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач несе витрати на оплату послуг адвокатів, що також свідчить про його задовільних майновий стан, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин до суду не надано.

Твердження скаржника про ухвалення судом першої інстанції рішення всупереч позицій Верховного Суду не відповідає дійсності, оскільки висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог був зроблений судом у зв`язку з недоведеністю обставин, передбачених ст. 192 СК України для збільшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду від 06 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді