ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року

м.Суми

Справа №577/1062/20

Номер провадження 22-ц/816/425/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Огорілка Юрія Миколайовича,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Яковенка Євгена Миколайовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Огорілком Юрієм Миколайовичем, на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Семенюк І.М. у м. Конотоп,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно», про захист честі та гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив: визнати недостовірною інформацію, що розповсюджена ОСОБА_4 стосовно того, що він є біологічним батьком її малолітньої дитини, зобов`язати відповідача спростувати цю інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що у квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Конотопського міськрайонного суду Сумської області із позовом про визнання його батьком дитини, у задоволенні якого їй було відмовлено з підстав недоведеності походження дитини від нього. Також, у квітні 2018 року у мережі Інтернет (Ютуб канал) на офіційному каналі «2+2» (Спецкор/Новини 2+2) розміщено відеоматеріал під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 18 квітня 2018 року (веб-адреса матеріалу ІНФОРМАЦІЯ_2 , на якому відповідач ствердно заявила, що депутат обласної ради ОСОБА_1 є біологічним батьком її дитини, а також про застосування до неї ОСОБА_1 газового балончику та побиття на робочому місці. Вказана інформація є недостовірною та посягає на його честь і гідність та принижує його ділову репутацію.

Також, внаслідок розповсюдження відповідачем недостовірної інформації, він зазнав моральних страждань, потребувалися значні зусилля для відновлення престижу та ділової репутації, як депутата обласної ради, а також це вплинуло на стан здоров`я членів його родини.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Огорілко Ю.М., подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що розповсюджена відповідачем інформація є твердженням про факт, неправдивість якого підтверджується доданими до матеріалів справи судовими рішеннями, а не оціночним судженням. Зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів прямо передбачений ст. 277 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Яковенко Є.М. зазначив, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такими, що не впливають на висновки суду, а тому просив у задоволенні апеляційної скарги представника позивача відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Огорілка Ю.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Яковенка Є.М., перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в оскарженій частині не відповідає.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що у квітні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до Конотопського міськрайонного суду Сумської області з позовом, в якому просила суд визнати ОСОБА_1 біологічним батьком своєї дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 червня 2019 року, яке постановою Сумського апеляційного суду від 11 березня 2020 року залишено без змін, у задоволення позовних вимог було відмовлено з підстав ненадання позивачем доказів, які підтверджують спорідненість ОСОБА_1 з її малолітньою дочкою.

Позивачем також було надано диск з відеоматеріалом під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що транслювався на каналі «2+2» новини Спецкор з наступним змістом:

«Ведучий висвітлив новину під назвою «Донжуан cумський», про те, що на Сумщині депутат облради не хоче визнавати своїх двох позашлюбних дітей, про що, як він зазначив, стверджують дві «панянки», які одночасно звернулися до суду з позовом про встановлення факту батьківства та стягнення аліментів. Також, був опублікований розмішений на сторінці в соціальній мережі ОСОБА_2 відеоролик на якому остання зачитала зміст заявлених до ОСОБА_1 позовних вимог. Кореспондент брала інтерв`ю у ОСОБА_2 , її баби, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Останній, у свою чергу, також повідомив про наявність у ОСОБА_1 позашлюбних дітей».

Ухвалюючи оскаржене рішення, урахувавши обставини справи та контекст всієї поширеної інформації, суд першої інстанції дійшов до висновку, що інформація, на яку посилається позивач у своєму позові, не містить безспірних тверджень про достовірні факти, а була основана на інформації, що містить оціночні судження і стосувалася позивача як публічної особи, рівень критики якої є значно ширшою.

Проте з такими висновками колегія суддів не може повністю погодитися.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зазначено, що:

«свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

Таким чином, враховуючи те, що факт наявності або відсутності кровного споріднення між дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 може бути встановлений, в тому числі шляхом проведення судово-генетичної експертизи, тому висновки суду першої інстанції про те, що поширена у квітні 2018 року у мережі Інтернет (Ютуб канал) на офіційному каналі «2+2» (Спецкор/Новини 2+2) у відеоматеріалі «На Сумщині депутат облради не хоче визнавати свої двох позашлюбних дітей» інформація про батьківство позивача стосовно дитини ОСОБА_2 , є оціночним судженням суперечить наведеним нормам матеріального права та прецендентної практики Європейського суду з прав людини.

Окрім того, при вирішенні позову ОСОБА_1 судом першої інстанції не було враховано наступне.

Сторонами в цивільному процесі, згідно зі ст. 48 ЦПК України, є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Відповідно, неналежний відповідач - особа, яка була притягнута позивачем та щодо якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом.

У пунктах 9 та 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 роз`яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет».

Проте, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , як поширювача вказаної недостовірної інформації, не надав доказів, що саме нею на офіційному каналі «2+2» (Спецкор/Новини 2+2), адреса веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 був розміщений відеоматеріал під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 » або те, що вона є власником вказаного веб-сайту.

Як вбачається з наданого позивачем відеоматеріалу, його автори використали розміщене ОСОБА_2 відео на її сторінці в соціальних мережах щодо звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання його батьком своєї малолітньої дочки. Також, ОСОБА_2 надавала кореспондентам інтерв`ю, в якому вона повідомила про існування між ними з позивачем стосунків від яких у неї ніби-то народилася дочка.

Як передбачено ст. 51 ЦПК України, залучення судом до участі у справі співвідповідача можливе лише як результат вирішення клопотання позивача про таке залучення .

Суд не наділеним самостійним правом, без відповідного клопотання позивача, залучати в якості співвідповідача іншу особу.

Не має повноважень на заміну відповідача або на залучення іншого відповідача і суд апеляційної інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції зобов`язаний був роз`яснити позивачу положення статті 51 ЦПК України щодо кола відповідачів у справі та про залучення до справи належного відповідача чи співвідповідача тільки за клопотанням позивача, бо позовні вимоги заявлені не до всіх належних відповідачів, оскільки вирішення заявленого позивачем позову зачіпає права власника веб-сайту, на якому була поширена оспорювана інформація, особа якого не була встановлена.

Розглянувши справу, суд першої інстанції не визначився із повним суб`єктним складом спірних правовідносин і вирішив спір по суті, не сприяв з`ясуванню обставин справи, які мали значення для правильного її вирішення на підставі належних та допустимих доказів а тому, у відповідності до п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність зміни судового рішення в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмова у задоволенні позовних вимог з зазначених підстав не позбавляє позивача права ще раз звернутися до суду із своїми вимогами, але вже до належних відповідачів.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Огорілком Юрієм Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2021 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 25 березня 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук