ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 березня 2021 року

м. Харків

справа № 643/19879/19

провадження № 22-ц/818/268/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Огар І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

представники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2020 року в складі судді Довготько Т.М.,

у с т а н о в и в :

02 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 лютого 2010 року він разом із дружиною ОСОБА_5 уклали з ОСОБА_2 договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л., за умовами якого, він та його дружина передали у власність ОСОБА_2 належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язалась довічно доглядати його та його дружину, надаючи їм довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги на суму не менше мінімального розміру пенсії щомісячно, забезпечувати згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами та медикаментами, проводити прибирання житла. Відповідно до пункту 3.1. договору вартість матеріального забезпечення, харчування, догляду і необхідної допомоги була визначена у розмірі на суму не менше мінімального розміру пенсії щомісячно. ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина ОСОБА_5 померла. Після смерті дружини відповідач належним чином не виконує зобов`язання за договором довічного утримання, а саме: не купує продукти харчування, не готує їжу, не прибирає у квартирі та не виконує інші дії, пов`язані з доглядом; щомісячну грошову допомогу виплачує без урахування індексації, а з червня 2018 року взагалі перестала її надавати; не сплачує комунальні послуги; не надає допомогу з лікування. Він є людиною похилого віку, потребує сторонньої допомоги, однак відповідач необхідний догляд і допомогу йому не надає.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд розірвати договір довічного утримання, укладений 20 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_2 , та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

22 січня 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що вона належним чином виконує свої зобов`язання за договором довічного утримання. Після смерті ОСОБА_5 , вона, за домовленістю з ОСОБА_1 продовжувала надавати йому матеріальну допомогу, перераховуючи йому кошти для сплати комунальних послуг. Частину комунальних витрат брав на себе позивач. Зазначає, що ОСОБА_1 змінив замки у квартирі і вона не мала можливості потрапляти до квартири. У 2018 році тарифи на комунальні послуги підвищились і їй було важко оплачувати всі комунальні послуги, у зв`язку з чим вона запропонувала позивачу передати їй одну кімнату в квартирі або здати її в оренду. ОСОБА_1 відмовився від її пропозиції та наполягав, щоб вона продовжувала сплачувати всі комунальні послуги. На протязі усього часу вона продовжувала сплачувати позивачу матеріальну допомогу у вигляді оплати за теплопостачання, квартирної плати, що становило не менше 50% мінімальної пенсії.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано договір довічного утримання, укладений 20 лютого 2010 року в частині прав і обов`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л., зареєстрований в реєстрі №195. В решті позовних вимог відмовлено.

Розриваючи договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що після смерті ОСОБА_5 відповідач належним чином не виконувала зобов`язання за договором довічного утримання, що є підставою для розірвання договору, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя ОСОБА_6 . На день смерті ОСОБА_5 договір довічного утримання був виконаний, а права ОСОБА_5 мають особистий характер і припинились внаслідок її смерті.

30 червня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір частки подружжя ОСОБА_6 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 не визначений, частки подружжя не виділялися. Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконувала зобов`язання за договором довічного утримання, висновок суду першої інстанції про відмову в позові про розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , є помилковим.

20 липня 2020 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині розірвання договору довічного утримання, укладеного між нею та ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Однак квартира була придбана за її кошти, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 про отримання коштів. Подружжя вирішили припинити віддачу боргу шляхом укладення з нею договору довічного утримання. Вказує, що вона добросовісно виконувала зобов`язання за договором, про що свідчать копії квитанцій про надання матеріальної допомоги подружжю. Після смерті ОСОБА_5 відносини між нею та ОСОБА_1 змінилися, він став обмежувати її доступ до квартири, змінив замки, що свідчить про те, що він відмовився приймати від неї продукти харчування, ліки, тощо що не може розцінюватися як неналежне виконання договору довічного утримання з її боку. За ініціативою ОСОБА_1 вона повинна була надавати йому тільки матеріальне забезпечення. Про це свідчить його лист від 26 січня 2016 року, де він наполягав на виконанні обов`язку щодо необхідної допомоги на суму не менше мінімального розміру пенсії щомісячно.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 20 лютого 2010 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 195 (а. с. 4).

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору ОСОБА_5 та ОСОБА_1 передали у власність ОСОБА_7 належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , та складається з двох житлових кімнат, житловою площею 33,1 кв. м, загальною площею 47,6 кв. м.

Згідно з пунктом 3.1 договору ОСОБА_2 зобов`язалася довічно доглядати ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , надаючи їм довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги на суму не менш мінімального розміру пенсії щомісячно, забезпечувати відчужувачів згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами та медикаментами, проводити прибирання житла, в якому мешкають відчужувачі, а також зобов`язалася поховати ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за свій рахунок.

За змістом пункту 3.3. договору вказаний договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду у випадках: на вимогу відчужувачів або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. У разі розірвання договору довічного утримання у зв`язку не невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувачі набувають право власності на майно, яке було ними передано і мають право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та догляд відчужувачів не підлягають поверненню. У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

Договір довічного утримання діє з 20 лютого 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 6).

Встановлено, що ОСОБА_2 здійснила поховання ОСОБА_5 .

Неналежне виконання умов договору довічного утримання ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 підтвердили допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 756 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Згідно зі статтею 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини, або на вимогу набувача.

Укладаючи договір, ОСОБА_1 розраховував на виконання з боку ОСОБА_2 зобов`язань у вигляді довічного повного утримання, сплати в повному обсязі комунальних платежів по квартирі, де залишається проживати відчужувач, надання необхідного харчування, прибирання квартири, у випадку погіршення стану здоров`я - забезпечення належними лікувальними засобами.

Вчиняючи системний аналіз вищенаведеного правового унормування і умов оспорюваного договору, суд з`ясував, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов`язків, так і їх неналежне виконання, в порівнянні з умовами договору, незалежно від вини набувача. Наявність або відсутність вини набувача в невиконанні/неналежному виконанні умов договору, в сенсі конструкції пункту 1 частини першої статті 755 ЦК, не має значення для вирішення питання про розірвання такого договору. В даному випадку треба довести факт такого невиконання або неналежного виконання договору. При цьому обов`язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, з огляду на презумпцію вини відповідача у форматі цивільного судочинства, у відповідності до частини третьої статті 12, частини першої статті 76 ЦПК України покладається саме на відповідача, який надає це утримання.

Встановивши, що ОСОБА_2 належним чином не виконує свої зобов`язання за договором довічного утримання, а саме, покладені на неї зобов`язання щодо здійснення догляду за позивачем, сплати вартості матеріальної допомоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для розірвання договору довічного утримання в частині розірвання договору довічного утримання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Що стосується вимог ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , то слід зазначити таке.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зміст статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Договір довічного утримання в частині, який стосується предмету договору, а саме - 1/2 частки квартири, яка є спільним сумісним майном подружжя, на день смерті ОСОБА_5 , був виконаний. Доказів неналежного виконання ОСОБА_2 умов договору довічного утримання до 29 жовтня 2014 року позивачем не надано.

За життя ОСОБА_5 до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання не зверталась.

З огляду на те, що права ОСОБА_5 за цим договором мають особистий характер, які припинилися внаслідок її смерті відповідно до правил статті 1218 ЦК України, позивач, який є її спадкоємцем та співвласником, не мав права ставити питання про повне розірвання договору довічного утримання, яка стосується частки його померлої дружини у вказаній квартирі.

Відповідно до частини другої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.

Тому, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для розірвання договору довічного утримання в частині, яка припинилася внаслідок смерті другого з подружжя, ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 порушувала вимоги договору довічного утримання щодо його дружини, на правильність висновку суду не впливає, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих доводів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 березня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина