_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/408/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

при секретарі Кириковій О.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі

Баранова Олена Володимирівна,

про визнання недійсною заяву про відмову від спадщини

та визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 29.07.2020 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Баранова Олена Володимирівна, про визнання недійсною заяву про відмову від спадщини та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, в якій позивач просить суд:

- визнати недійсним заяву від 02.11.2018 року про відмову ОСОБА_1 від спадщині за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визначити додатковий строк терміном в два місяці для подачі нотаріусу заяви від ОСОБА_1 про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_5 , якому при житті належала нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 .

Після смерті чоловіка відкрилась спадщина - спадкова справа № 83/2018, заведена державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори м. Одеса Барановою О.В.

Спадкоємцями до майна померлого були: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Яке стверджує позивачка, після смерті чоловіка, донька та син були згодні про вступ у спадщину тільки ОСОБА_4 .

За наслідком чого, 02.11.2018 року вона подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини.

Однак, як стверджує позивачка, їй при посвідченні заяви, не було роз`яснено, що відповідно до ст. 1274 ЦК України вона може відмовитись від спадщини на користь іншої особи, оскільки б у разі дотримання нотаріусом положень закону, вона б відмовилась на користь доньки.

Також, позивачка зазначає, що відповідач ОСОБА_3 , проти існуючої між ними домовленості, 16.11.2018 року подав заяву про вступ у спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_5 , про що позивачці стало відомо на конці січня 2019 року.

За наслідком виявленої інформації, позивачка 19.02.2019 року подала заяву нотаріусу про видачу їй відповідно до ст. 60 СК України свідоцтва про власності на 1/2 частку будинку та земельної ділянки.

Під впливом помилки та обману зі сторони відповідача ОСОБА_3 , та дій нотаріуса, яка не надала роз`яснень про можливість відмови від спадщині на користь інших спадкоємців, позивач відмовилась від спадщини, за наслідком чого вважає вказану відмову такою, що підлягає визнанню недійсною.

Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14.08.2020 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14.08.2020 року за клопотанням позивача, витребувано з Київської державної нотаріальної контори міста Одеси належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №82/2018, заведеної до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03.09.2019 року на виконання вказаної ухвали суду, до суду з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі надійшли належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №82/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 .

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.11.2020 року заяву відповідача ОСОБА_3 про забезпечення доказів шляхом допиту свідків задоволено частково. Забезпечено докази по цивільній справі №947/21185/20, а саме вирішено викликати та допитати в якості свідків по справі ОСОБА_6 (державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, 11-А).

Тієї ж дати, судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

11.02.2021 року до суду надійшла заява від державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Баранової О.В. про неможливість з`явлення до суду та надання свідчень в якості свідка на підставі п.2 ч.1 ст.70 ЦПК України, оскільки у відповідності до ст.8 Закону України «Про нотаріат», вона, як нотаріус зобов`язана зберігати нотаріальну таємницю.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав необґрунтованості.

Третя особа - державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Баранова О.В. у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 5.05.1968 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

За час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мають спільних дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії серії НОМЕР_2 , та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 74 років ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

Внаслідок смерті особи відкривається спадщина (ст.1220 ЦК України).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч.1 ст.1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

У відповідності до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.2 ст.1269 ЦК України).

Статтею 1273 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Отже, як вбачається, внаслідок смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина до майна останнього, спадкоємцями першої черги за законом до майна якого були: дружина ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 .

Під час розгляду справи, ухвалою суду від 14.08.2020 року, було витребувано з Київської державної нотаріальної контори міста Одеси належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №82/2018, заведеної до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З матеріалів спадкової справи №82/2018 вбачається, що крім визначених спадкоємців, інші відсутні.

Також, як вбачається з матеріалів спадкової справи, 02 листопада 2018 року до державного нотаріуса подала заяву про прийняття спадщини до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , його дочка ОСОБА_4 за №159, та ІНФОРМАЦІЯ_5 син померлого ОСОБА_3 , яка не посвідчена нотаріальна та складена в письмовій формі.

Крім того, 02 листопада 2018 року дружиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а саме ОСОБА_1 була складена заява за №160 про відмову від спадщини, яка посвідчена державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори Барановою О.В..

Тієї ж дати, ОСОБА_1 була складена заява про відмову від одержання свідоцтва про право власності, оскільки у відповідності до статті 57 ЦПК України, спадкове майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний її чоловіком за власні кошти. Справжність підпису та дієздатність ОСОБА_1 були перевірені державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори Барановою О.В., під час складення вказаної заяви, про що свідчить підпис державного нотаріуса.

Позивачка ОСОБА_1 вважає вищевказану заяву від 02.11.2018 року про відмову від прийняття спадщини, такою, що підлягає визнанню недійсним.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивачка посилалася на подання нею заяви в нотаріальну контору про відмови від прийняття спадщини під впливом обману зі сторони ОСОБА_3 , що передбачено ст. 230 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу) такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд зазначає, що позивачкою на підтвердження вказаних посилань не надано до суду жодного доказу, який би підтверджував будь-які дії ОСОБА_3 спрямовані на введення позивачки в оману під час складення оспорюваної заяви від 02.11.2018 року.

Зазначені доводи позивачки також спростовуються текстом заяви ОСОБА_1 від 02.11.2018 року за №160, в якій остання підтвердила, що під час складення заяви вона, як спадкоємець за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , усвідомлювала значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для неї істотне значення, без впливу насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовляється від спадщини за законом.

Також суд відхиляє доводи позивачки, що між нею та відповідачами існувала будь-яка домовленість з приводу прийняття спадщини, оскільки такі обставини не підтверджені жодним доказом та не знайшли підтвердження під час розгляду справи.

Суд також вважає безпідставними доводи позивачки стосовно того, що під час складення спірної заяви, їй державним нотаріусом не було роз`яснено її право відмовитись від спадщини на користь третьої особи у відповідності до статті 1274 ЦК України.

У заяві від 02.11.2018 року за №160, ОСОБА_1 особисто підтвердила, що їй державним нотаріусом роз`яснено, що її заява про відмову від спадщини за

законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку,

встановленого для її прийняття. Зміст ст. 225 (правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними), ст. 229 (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки), ст.230 (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), ст. 231 (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства), ст. 233 (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини), ст. ст. 1273,1274 (відмова від прийняття спадщини), ст. 1275 (правові наслідки відмови від прийняття спадщини) Цивільного кодексу України їй секретарем роз`яснено.

Отже, як вбачається, ОСОБА_1 під час складення оспорюваної заяви про відмову від прийняття спадщини, було роз`яснено положення статті 1274 ЦК України, а саме право відмови від прийняття спадщини на користь іншої особи, а також правові наслідки відмови від прийняття спадщини врегульовані статтею 1275 ЦК України, що підтверджено особисто позивачкою у оспорюваній нею заяві від 02.11.2018 року.

За наслідком чого суд доходить до висновку, що ОСОБА_1 усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, відмовилася від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наслідком чого склала особисто заяву від 02.11.2018 року про відмову від прийняття спадщини не перебуваючи зокрема під впливом насильства та оману, а також розуміючи право відмови від прийняття спадщини на користь іншої особи та наслідки відмови від прийняття спадщини врегульовані статтею 1275 ЦК України.

Також, як вбачається, Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивачка у визначений законом строк не скористалася.

Суд зазначає, що зміна думки позивачкою щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому відповідачем (майже через два роки) не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною.

Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 23 січня 2020 року справа №705/2897/16, провадження №61-21641св18.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин в обґрунтування вимоги про визнання оспорюваної заяви недійсною, за наслідком чого в цій частині позов є необґрунтованим, безпідставним, у зв`язку з чим у задоволенні цієї частини позову слід відмовити.

Оскільки вимога позивача про поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини взагалі не аргументована позивачем, не підтверджена жодним доказом, та пред`явлена як похідна, задоволення якої залежить від наслідків розгляду справи за первісною вимогою, у задоволенні якої судом відмовлено, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Баранова Олена Володимирівна (місцезнаходження: 65080, м. Одеса, вул. Космонавтів, 11-А), про визнання недійсною заяву про відмову від спадщини та визначення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 29.03.2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.