Справа № 203/4638/20
Провадження № 2/0203/381/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Кравченко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, про визнання недійними договорів, зняття арешту з майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності в порядку спадкування

встановив:

16 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г. «про визнання недійсними: договорів купівлі-продажу, іпотеки, зняття заборони-арешту, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності в порядку спадкування» в якій просить ухвалити рішення, яким:

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_2 з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений 11 листопада 2002 року, реєстровий № 376484 посвідченого Українською товарною біржою та скасувати його державну реєстрацію;

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_2 з ОСОБА_3 посвідчений 30 травня 2018 року та скасувати його державну реєстрацію;

Визнати недійсним договір іпотеки серія та номер: 559, квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_3 з ОСОБА_4 , посвідчений 30.05.2018р. та скасувати його державну реєстрацію;

Зняти заборону - арешт з нерухомого майна, скасувавши запис про обтяження з квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 який накладено на підставі договору іпотеки, серія та номер 559, виданого 30.05.2018р.;

Витребувати у відповідача 2 - ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ;

Визнати за позивачем ОСОБА_1 в цілому право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56,1 кв.м., житловою 40,9 кв.м., яка складається з:1- коридор 5,5 кв.м., 2- вбиральня 0,9 кв.м., 3- ванна 2,0 кв.м., 4- кухня 5,0 кв.м., 5- житлова 17,6 кв.м., 6- житлова 10,8 кв.м., 7- комора 1,0 кв.м., 8-житлова 12,5 кв.м., I- балкон 0,8 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті бабусі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати стягнути з відповідачів.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що він є онуком ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкала та була зареєстрована на день своєї смерті за адресою: АДРЕСА_1 .Після її смерті відкрилася спадщина на спірну квартиру.

Після смерті ОСОБА_5 єдиною спадкоємицею за законом та за заповітом була її донька ОСОБА_7 , яка вирішила не приймати спадщину і передати її позивачу для чого відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача, якому відповідно до ст. 1220,1268 ЦПК України належить спадщина.

Позивач після смерті бабусі звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. із заявою про прийняття спадщини за законом, у зв`язку з чим нотаріусом було заведено спадкову справу № 7/2017.

В успадкованій квартирі у травні 2018 р. позивач почав робити ремонт, в черговий приїзд в квартиру потрапити не зміг, бо там вже мешкали невідомі особи. У зв`язку з вищевказаним, позивач звернувся до поліції, заведено кримінальну справу № 0001505 від 25.06.2018р. за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.1. ст. 190 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено наявність шахрайських дій, щодо спірної квартири, підробку підпису ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та особи, що посвідчила договір на біржі. З дати начебто укладення договору до моменту смерті спадкодавців ніхто будь яких які б свідчили про пред`явлення прав на спірну квартиру не вчиняв. Тобто більше 16р. ніхто на квартиру не претендував.

Лише у 2018 р. відповідач 1 - ОСОБА_2 звернувся до третьої особи 1 приватного нотаріуса Кейтельгіссер О.М., яка зареєструвала 16.05.2018р. договір купівлі-продажу від 11.11.2002 р. Відразу після реєстрації, а саме через 15 днів 30.05.2018 р. відповідач 1- ОСОБА_2 продав спірну квартиру відповідачу 2 по справі - ОСОБА_3 . Вказаний договір посвідчено також третьою особою 1 приватним нотаріусом Кейтельніссер О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 557.

Того ж дня, 30.05.2018 р. відповідачем 2 було укладено договір іпотеки на спірну квартиру з відповідачем 3 ОСОБА_4 . Вказаний договір посвідчено третьою особою 1 приватним нотаріусом Кейтельніссер О.М.

При проведені досудового слідства за ухвалою від 23.11.2018 р. слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненко І.Ю. Дніпропетровським науководослідницьким інститутом судових експертиз (надалі ДНІСЕ) було проведено комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу документів по кримінальному провадженню № 0001505.

Відповідно до висновку ДНІСЕ № 6334/6335-18 від 17.12.2018р. підписи та рукописні записи в графі «Продавець» - « ОСОБА_8 и ОСОБА_6 » виконані не ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а іншою особою.

Зображення підпису, розташоване в графі «Керуючий справами» на зворотній стороні договору купівлі-продажу нерухомості від 11.11.2002р. (реєстраційний номер 375184) не є підписом, виконаним рукописним способом пишучим приладом, а являє собою відтиск, що нанесений рельєфним кліше - факсиміле.

На підставі висновку експертизи позивач вважає договір купівлі-продажу від 11.11.2002р. спірної квартири ОСОБА_2 не дійсним і породжує жодних правових наслідків по всіх документах, які в подальшому складались ОСОБА_9 та іншими особами сторонами по цій справі, щодо відчуження квартири.

Враховуючи вищевикладене та те, що іншим шляхом вирішити питання права власності на спірну квартиру неможливо, позивач змушений звернутися до суду та просить позов задовольнити.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. До участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено приватних нотаріусів Дніпровського міського нотаріального округу Батову Л.Г., Кейтельгіссер О.М., за клопотанням позивача витребувано додаткові докази у цивільній справі (а.с. а.с. 62 64).

10 лютого 2021 року від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, також було надано витребувані судом документи у цивільній справі (а.с. а.с. 70 87).

В підготовче судове засідання 12 лютого 2021 року з`явився лише представник позивача, інші учасники справи в підготовче засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, повідомлялись про час і місце розгляду справи належним чином. За клопотанням представника позивача до справи було долучено додаткові докази (а.с. а.с. 90 92).

В підготовче судове засідання 04 березня 2021 року з`явився лише представник позивача, інші учасники справи в підготовче засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, повідомлялись про час і місце розгляду справи належним чином. За клопотанням представника позивача було витребувано додаткові докази (а.с. а.с. 107 109). Також ухвалою суду було продовжено строк підготовчого провадження (а.с. 109 дія 13).

04 березня 2021 року від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. надійшла відповідь, що витребувані у неї документи передані на зберігання до Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області (а.с. 115).

Через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська 16 березня 2021 року надійшли документи, витребувані ухвалою суду (а.с. а.с. 118 124).

В підготовче судове засідання 26 березня 2021 року учасники справи не з`явились, представник позивача подала клопотання про проведення підготовчого судового засідання за її відсутності, інші учасники про причини неявки не повідомили, повідомлялись про час і місце розгляду справи належним чином. За клопотанням представника позивача було витребувано додаткові докази (а.с. а.с. 126 129).

В підготовче судове засідання 20 квітня 2021 року учасники справи не з`явились, за клопотанням представника відповідача розгляд підготовче засідання було відкладене на 12 травня 2021 року (а.с. а.с. 139 142).

Через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська 20 квітня 2021 року надійшли документи, витребувані ухвалою суду від 26 березня 2021 року (а.с. а.с. 147 155).

В підготовче судове засідання 30 червня 2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача ОСОБА_10 . Інші учасники справи не з`явились, про причини неявки не повідомили, повідомлялись про час і місце розгляду справи належним чином.

В підготовчому судовому засіданні 30 червня 2021 року було залишено без задоволення клопотання представник відповідача ОСОБА_10 про призначення експертизи.

Представник позивача вважала за можливе призначити справу до судового розгляду. Представник відповідача ОСОБА_10 вважав за необхідне оголосити перерву в підготовчому засіданні для погодження позиції з відповідачем. Оскільки підготовче провадження триває протягом декількох місяців, суд вже задовольняв клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання, клопотання про оголошення перерви було залишене без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Боровик Л.О. позовні вимоги підтримала повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач 1 ОСОБА_2 до суду не з`явився, повідомлявся належним чином в тому числі в порядку вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Відповідач 2 ОСОБА_3 до суду не з`явився, однак направив свого представника адвоката Бутенко Ю.Ю., який приймав участь у декількох судових засіданнях, а на наступні судові засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи.

Відповідач 3 ОСОБА_4 до суду з`явився, просив відкласти розгляд справи у зв`язку з необхідністю правничої допомоги. У наступні засідання не з`являвся з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся.

Відзивів або будь-яких інших документів від відповідачів 1,2,3 до суду подано не було, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів.

Треті особи 1,2 до суду не з`явились. Повідомлялись належним чином, про причину неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 2, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно до свідоцтво про право власності від 14.02.1995 р. належала кв. АДРЕСА_1 , що також підтверджується відповіддю КП ДМБТІ ДОР № 3321 від 11.03.2019р. (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24.12.2012 року (а.с. 80).

Згідно інформаційних довідок зі спадкового реєстру та з копії спадкової справи ОСОБА_5 - спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилась та заповіти останнім за життя не складалися (а.с. а.с.28, 29).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 12.09.2016 року (а.с. 13).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 205/10274/19 від 10.03.2020 р. встановлено факт родинних відносин та спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_6 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. а.с.47-48).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 175/2891/20-ц від 30.11.2020 р. встановлено факт родинних відносин, що ОСОБА_7 є донькою ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. а.с. 91-92).

За життя ОСОБА_5 було складено заповіт, яким вона все належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалася, заповіла своїй доньці ОСОБА_7 , яка подала заяву про відмову від спадщини на користь свого сина ОСОБА_1 . Так, нотаріусом заведена спадкова справа за №7/2017, зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 60336066 (а.с. а.с.71-87).

У червні 2018р. Дніпровським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 за фактом незаконного заволодіння квартирою за адресою: АДРЕСА_1 заведено кримінальну справу № 0001505 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. (а.с. 27).

17 жовтня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті бабусі ОСОБА_5 , оскільки відсутнє документальне підтвердження факту родинних відносин ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (матері позивача) з ОСОБА_5 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, встановлено по спірній квартирі наступне:

16.05.2018 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. зареєстровано договір купівлі-продажу, реєстраційний № 376484 від 11.11.2002 р. посвідчений Українською товарною біржою укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ( а.с. 23).

30.05.2018 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. зареєстровано договір купівлі-продажу від 30.05.2018р., зареєстрований в реєстрі за № 557, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( а.с. 24).

30.05.2018 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. зареєстровано договір іпотеки на суму 130 000грн., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстровано в реєстрі за № 559. З реєстрацією обтяження майна. (а.с. а.с. 25-26).

17.12.2018 р. Дніпропетровським науково-дослідницьким інститутом судових експертиз (ДНІСЕ) за ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2018 р. проведено комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу документів по кримінальному провадженню № 0001505. (а.с. а.с. 31-46).

Відповідно до висновку ДНІСЕ № 6334/6335-18 від 17.12.2018 р. підписи та рукописні записи в графі «Продавець» - « ОСОБА_8 и ОСОБА_6 » виконані НЕ ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а іншою особою.

Зображення підпису, розташоване в графі «Керуючий справами» на зворотній стороні договору купівлі-продажу нерухомості від 11.11.2002 р. (реєстраційний номер 375184) не є підписом, виконаним рукописним способом пишучим приладом, а являє собою відтиск, що нанесений рельєфним кліше - факсиміле.

Досліджені в судовому засіданні обставини дають суду підстави стверджувати про відсутність волі власників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на відчуження належного їм нерухомого майна квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 (далі - Постанова) відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як роз`яснено у п. 10 зазначеної Постанови, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Пунктом 26 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною третьою зазначеної статті визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові Великої палати від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16 право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, добросовісним має вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно у особи, яка не має право його відчужувати, а недобросовісним володільцем є та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Витребування майна від добросовісного набувача (особи, яка не знала і не повинна була знати про те, що особа, у якої річ придбана, не має права її відчужувати) можливе у всіх випадках, коли майно придбане безоплатно у особи, яка не мала права відчужувати річ.

Якщо ж добросовісний набувач придбав річ за плату, власник вправі витребувати таку річ тільки у випадках, якщо вона вибула з володіння поза його (або особи, якій річ була передана власником) волею, зокрема загублена власником або іншою особою, якій річ була передана власником, або була викрадена у власника чи такої особи.

Таким чином, наявними у справі доказами встановлений факт вибуття нерухомого майна з володіння померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , не з їх волі, оскільки перереєстрацію права власності на спірну квартиру здійснено з порушенням вимог законодавства, тому суд приходить до висновку, що позивач має право на витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі положень статті 388 ЦК України.

У Постанові від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи вищенаведені норми закону, оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у даній справі ефективним способом захисту прав позивачів є віндикаційний позов, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після бабусі ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб-спадкоємців. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, право на спадкування за законом, як зазначено у ст. 1223 ЦК України, одержують спадкоємці з першої по п`яту чергу.

З копії спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_5 вбачається, що єдиним спадкоємцем є її онук ОСОБА_1 .

Статтею 1258 ЦК України, передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

За змістом ст.1261 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як зі сторони батька, так і зі сторони матері.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У відповідності до ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 26 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Зважаючи на те, що позивачі є єдиними спадкоємцями після смерті власника спадкової квартири особа та її волевиявлення на передачу спадкового майна інших особам не було, останні мають право на витребування спадкового майна з чужого незаконного володіння відповідно до ст. 388 ЦК України.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, пропорційно до задоволених позовних вимог, понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договору купівлі-продажу нерухомості від 11 листопада 2002 року та договору купівлі-продажу від 30 травня 2020 року з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 261 грн. 20 коп.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 30 травня 2020 року, договору іпотеки від 30 травня 2020 року, про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 296 грн. 65 коп.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки від 30 травня 2020 року з відповідача ОСОБА_4 слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 15, 203, 215, 216, 328, 387, 388, 392, 1216, 1223, 1258, 1261, 1268, 1296. 1297, 1299 Цивільного кодексу України, ст.ст.13, 76, 81 83, 89, 95, 141, 263 265, 268, 274, 289 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійними договорів, зняття арешту з майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомості між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посвідчений 11 листопада 2002 року Українською товарною біржою за реєстровим № 376584, з продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер нерухомого майна 101) та скасувати запис № 26281523 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на підставі цього договору.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ), посвідчений 30 травня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександрою Михайлівною за реєстром № 557 та скасувати запис № 26382912 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на підставі цього договору.

Визнати недійсним договір іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ), посвідчений 30 травня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександрою Михайлівною за реєстром № 559 та скасувати запис № 26384574 в Державному реєстрі іпотек про державну реєстрацію іпотеки на підставі цього договору.

Зняти заборону на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , накладену 30 травня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександрою Михайлівною за реєстром № 562 та скасувати запис № 26384832 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі цієї заборони.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрований: АДРЕСА_2 )

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 56.01 кв.м., житловою площею 40.9 кв.м., яка в цілому складається з: 1 коридор площею 5.5 кв.м., 2 вбиральня площею 0,9 кв.м., 3 ванна площею 2,0 кв.м., 4 кухня площею 5,0 кв.м., 5 житлова площею 17,6 кв.м., 6 житлова площею 10,8 кв.м., 7 комора площею 1,0 кв.м., 8 житлова площею 12.5 кв.м., І балкон площею 0,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті бабусі ОСОБА_5 , 1924 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрований: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 1 261 (Одна тисяча двісті шістдесят одна) грн. 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстрований: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрованим не значиться, проживає за адресою: АДРЕСА_5 ) судовий збір в розмірі 8 296 (Всім тисяч двісті дев`яносто шість) грн. 65 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрований: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 840 (Вісімсот сорок) грн. 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня підписання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 24.12.2021 року.

Суддя С.В. Єдаменко