КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Щербаня Дмитра Миколайовича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року (суддя Гребенюк В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів),

встановив:

у серпні 2019р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 202 422грн 48коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 1 липня 2014 року вона уклала з ПАТ «Міський комерційний банк» депозитну угоду №2620/10/205693 та відкрила відповідний рахунок, на який внесла кошти у розмірі 200 000грн. 1 вересня 2014 року із вказаного рахунку кошти у розмірі 202 422грн 48коп. були перераховані на рахунок відповідача у ПАТ «Міський комерційний банк», про що свідчить виписка по особовим рахункам з 30 серпня 2014 року по 22 листопада 2014 року, у призначенні даного платежу вказано: «надання безвідсоткової фінансової допомоги».

Позивач стверджувала, що не укладала з ФОП ОСОБА_2 договір про надання безвідсоткової фінансової допомоги чи будь-який інший договір, і відповідно не існувало інших підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, на підставі яких могли б бути перераховані дані грошові кошти.

Позивач стверджувала, що отримані відповідачем грошові кошти являються безпідставно набутими і підлягають стягненню у відповідності до ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Щербань Д.М. просить рішення суду скасувати, а провадження у справі закрити.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки суд помилково визначив початок перебігу позовної давності з моменту перерахування грошових коштів на рахунок відповідача, а саме з 1 вересня 2014 року, оскільки право позивача слід вважати порушеним не в момент перерахування грошових коштів, а з моменту, коли позивач довідалася про своє порушене право, а саме з моменту отримання листа тимчасової адміністрації банку від 28 листопада

2018 року, до якого була додана виписка по рахунку.

Також представник позивача вважає, що суд безпідставно не застосував положення ч. 2 ст. 530 ЦК України та не відраховував строк позовної давності з моменту пред`явлення вимоги про повернення грошових коштів, яку позивач направила на адресу відповідача 7 травня 2019 року та 3 липня 2019 року, так як сторонами не був визначений строк повернення коштів, якщо виходити із наявності договору між сторонами.

Представник позивача стверджує, що висновки суду про надання позивачем розпорядження про перерахування коштів на рахунок відповідача засновані на припущенні, яке не підтверджене платіжним дорученням про перерахування коштів.

Крім того, представник позивача посилається на порушення судом норм процесуального права, а саме не врахування обставин справи, які були викладені позивачем у позовній заяві, та не врахування зміну відповідачем своїх пояснень по позову.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові); від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц та від 14 січня 2021 року у справі № 922/2216/18 (зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони"), неправильна юридична кваліфікація позивачем правовідносин з відповідачем не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм).

Також представник позивача стверджує, що суд розглянув справу, яка не належить до його юрисдикції, оскільки відповідач посилається про надходження коштів на його рахунок, який відкритий для здійснення господарської діяльності ФОП, а перераховані кошти ФОП ОСОБА_2 використав для погашення заборгованості за кредитним договором, тому суд зобов`язаний був закрити провадження у справі, оскільки справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а не цивільного.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Шульга К.В. просить рішення суду залишити без змін, посилаючись на правомірне застосування судом першої інстанції позовної давності, а також зазначаючи, що відповідач є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки грошові кошти ним отримані не були, угода про перерахування депозитних коштів на погашення кредитної заборгованості відповідача у подальшому була визнана нікчемною, кредитна заборгованість була відновлена, а грошові кошти були повернені на депозитні рахунки, з яких вони були перераховані.

Також представник відповідача вважає, що позивач не укладала з банком депозитного договору та не вносила на рахунок грошові кошти, так як не надала суду ні тексту угоди, ні квитанції про внесення грошей.

Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з`явився, направив на електронну пошту Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, яка підписана електронним підписом адвоката Щербаня Д.М.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Шульги К.В., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З наданих суду документів встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Міський комерційний банк» було укладено депозитну угоду № 2620/10/205693 від 1 липня 2014 року, за якою станом на 24 листопада 2014 року у банку обліковувалося 2 039,37грн

(с.с.29 т.1).

Текст угоди та документи про внесення грошових коштів у банк за вказаною угодою позивачем суду не надано.

Згідно виписки по особовим рахункам на ім`я ОСОБА_1 , сформованої 5 лютого 2019 року, вбачається, що 23 травня 2014 року на рахунку № НОМЕР_1 обраховувалося 200 000грн, які були залучені на підставі депозитної угоди № 2630/10/184726 від 23 травня 2014 року (с.с.28 т.1).

Текст угоди та квитанція про внесення грошових коштів ОСОБА_1 суду надані не були.

У зв`язку із закінченням строку депозитної угоди 2630/10/184726 від 23 травня 2014 року 1 вересня 2014 року грошові кошти у сумі 204 461,48грн були перераховані на рахунок № НОМЕР_2 , з якого у цей же день 202 422,48грн перераховані на рахунок ФОП ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти на рахунок відповідача були перераховані за вказівкою позивача, доказів помилкового перерахування грошових коштів позивач суду не надала та не зверталася до банку з приводу помилкового перерахування грошових коштів, а отже позовні вимоги є безпідставними та недоведеними.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений на припущенні, на чому відповідно до положень до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися судове рішення.

Переглядаючи справу у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на положення ст. 1212 ЦК України, зазначаючи, що між нею та відповідачем не існувало будь-яких договорів та зобов`язальних відносин.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану

цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без

достатньої правової підстави.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Отже, вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

Під час судового розгляду відповідач не заперечував, що між ним та позивачем не існувало договірних та зобов`язальних правовідносин, а також, що 1 вересня 2014 року на його рахунок з рахунку, який був відкритий на ім`я ОСОБА_1 , надійшли грошові кошти у сумі 202 433грн 48коп., які були ним використані на погашення заборгованості за кредитним договором, який був ним укладений з банком 17 лютого 2012 року.

Разом з цим, відповідач стверджував, що у грудні 2017 року отримав повідомлення від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» про нікчемність правочину від 1 вересня 2014 року з погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок депозитних вкладів фізичних осіб, зокрема, ОСОБА_1 , які підлягають відшкодуванню за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. У зв`язку із чим кредитна заборгованість була відновлена.

Вказані пояснення відповідача підтверджені листом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» Оберемка Р.А. від 12 грудня 2017 року та копією протоколу № 23 засідання комісії щодо виявлення нікчемних трансакцій, правочинів (договорів) ПАТ «Міський комерційний банк» від 12 вересня 2017 року (с.с.192-196 т.1).

Крім того, у підтвердження своїх заперечень відповідачем суду першої інстанції надана копія відзиву уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» на його позовну заяву про визнання незаконним рішення про визнання договору нікчемним, яка була предметом розгляду Окружного адміністративного суду міста Києва.

У відзиві зазначено, що кошти на рахунок ФОП ОСОБА_2 надійшли з

поточних рахунків фізичних осіб, як безвідсоткова фінансова допомога третіх осіб, зокрема, і від ОСОБА_1 - 202 422,48грн. Залучення коштів на депозитні рахунки вказаних фізичних осіб відбулося дробленням депозитних коштів ОСОБА_3 16 травня 2014 року та ОСОБА_4 21 травня 2014 року, 23 травня 2014 року. У подальшому правочин від 1 вересня 2014 року про погашення заборгованості за кредитним договором ФОП ОСОБА_2 за рахунок депозитних коштів третіх осіб був визнаний нікчемним уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк», а депозитні кошти фізичних осіб підлягали відшкодуванню за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Вищезазначені обставини також викладені у судових рішеннях: ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2019 року та постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року (справа № 826/7281/16).

Зазначені відповідачем обставини та надані документи не були спростовані позивачем та її представником, а відтак колегія суддів вважає, що правові підстави для висновку, що відповідач отримав та утримує на час розгляду даної справи грошові кошти, які належали ОСОБА_1 та перебувала на рахунку у банку, відсутні, а відтак відсутні і підстави для їх повернення відповідно до статті 1212 ЦК України.

Крім того, колегія суддів враховує, що позивачем суду не були надані докази укладення з ПАТ «Міський комерційний банк» депозитної угоди № 2620/10/205693 1 липня 2014 року та внесення грошових коштів на виконання вказаної угоди.

Виходячи з наданих суду першої інстанції документів вбачається, що грошові кошти, які були перераховані 1 вересня 2014 року з рахунку на ім`я позивача на рахунок відповідача як надання безвідсоткової фінансової допомоги, після 12 грудня 2017 року підлягали поверненню на рахунок позивача та підлягали виплаті Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Враховуючи зміст, характер відносин між учасниками справи та встановлені судом

обставини справи, колегія суддів зазначає, що спір щодо повернення позивачу грошових коштів, внесених до ПАТ «Міський комерційний банк» на підставі депозитної угоди № 2620/10/205693 від 1 липня 2014 року, існує з банком та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, який здійснює ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк».

Разом з цим ПАТ «Міський комерційний банк» в особі уповноваженої особи Фонду

гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не були визначені ОСОБА_1 як відповідачі у даній справі та не були залучені до участі у справі судом першої інстанції.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено утримання відповідачем її грошових коштів на час розгляду справи судом, підстав для застосування будь-яких інших норм матеріального права до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, колегія суддів не вбачає, тому позовні вимоги, заявлені до ФОП ОСОБА_2 , задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно встановлений строк початку перебігу позовної давності, не є підставою для скасування рішення суду, так як суд першої інстанції, хоча і посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, однак відмовив у задоволенні позову у зв`язку із його необґрунтованістю та недоведеністю, про що зазначив у мотивувальній частині рішення.

Твердження у апеляційній скарзі, що суд розглянув справу, яка не належить його юрисдикції, оскільки грошові кошти позивача були перераховані на рахунок відповідача, який використовується у його господарській діяльності та використані для погашення заборгованості за кредитним договором, який виданий для ведення поточної господарської діяльності, а відтак спір повинен розглядатися за правилами господарської юрисдикції, колегія суддів вважає безпідставним.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач звернулася до суду з захистом свого цивільного права, а саме отримання грошових коштів, які вона, за її твердженням, внесла до банку на виконання депозитної угоди № 2620/10/205693 від 1 липня 2014 року, і які безпідставно банком були перераховані на рахунок відповідача, а відтак спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, не оцінені надані сторонами докази, неправильно застосовані норми матеріального права, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щербаня Дмитра Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів) відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 січня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк