ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2527/21 Справа № 201/8438/20 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Макарова М.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення понесених витрат згідно авансових звітів, трьох відсотків річних, інфляційних витрат,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення понесених витрат згідно авансових звітів, трьох відсотків річних, інфляційних витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він 12.12.2018 року був призначений виконуючим обов`язки генерального директора КП «Південукргеологія». Наказом від 11.01.2020 року №14-к його звільнено з займаної посади з 13.01.2020 року.

У зв`язку з виробничою необхідністю і накладеними арештами на рахунки підприємства для забезпечення належної роботи, позивач, за період з 08.01.2019 року по 13.01.2020 року, витратив власні кошти на господарські потреби підприємства.

В подальшому позивач надав відповідачеві звіти про використання коштів, виданих на відрядження під звіт за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 28.09.2015 року №841, разом з первинними документами про придбання цих товарно-матеріальних цінностей та/або витрачених коштів на відрядження. Частково витрачені позивачем власні кошти були повернуті відповідачем.

Протягом вказаного періоду. позивач витратив для потреб підприємства 363 170,52 грн. Однак, відповідач повернув лише 160 756,96 грн. Решта коштів в сумі 202 413,56 грн залишилася невідшкодованою.

Заборгованість за авансовими звітами перед позивачем підтверджується розшифровкою по рахунку 3721, за період з 01.01.2019 року по 13.01.2020 року, довідкою від 13.01.2020 року і звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт.

27.02.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення коштів згідно авансових звітів у сумі 202 413,56 грн, просив перерахувати їх на зарплатну картку.

Однак, листом від 26.05.2020 року №01/12-320 КП «Південукргеологія» повідомлено про неможливість повернення коштів, у зв`язку із арештом рахунків підприємства державною виконавчою службою.

Таким чином, відповідач протягом тридцяти днів з дня отримання заяви позивача про повернення грошових коштів - до 30.03.2020 року їх не повернув, внаслідок чого на дату звернення до суду з даним позовом має перед позивачем заборгованість в сумі 202 413,56 грн.

На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 509, 530, 1159, 1160, 1046, 1049 ЦК України, просив стягнути з КП «Південукргеологія» понесені витрати в розмірі 202 413,56 грн, а також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнути три відсотки річних в розмірі 2 112,86 грн, втрати від інфляції в розмірі 2 640,70 грн, а всього 207 167,12 грн, компенсувати витрати по сплаті судового збору в сумі 2 071,67 грн (а.с.2-5, т.1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення понесених витрат згідно авансових звітів, трьох відсотків річних, інфляційних витрат задоволено частково.

Стягнуто з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на відрядження в сумі 26 498,26 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судового збору (а.с.250-257, т.1).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин ст. 116 КзпП України, натомість не застосовано норми, які підлягають застосуванню ст.ст. 1046, 1049, 1158-1160 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції відмовив у стягненні трьох відсотків річних, інфляційних витрат, що не відповідає нормам матеріального права, оскільки спірні правовідносини є цивільно-правовими, відтак до них застосовується положення ч. 1 ст. 1050 ЦК України, згідно якого, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (а.с.260-266, т.1).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з КП «Південукргеологія», з 12.12.2018 року був призначений виконуючим обов`язки генерального директора КП «Південукргеологія», а наказом Державної служби геології та надр України від 11.01.2020 №14-к його увільнено із займаної посади в.о. генерального директора КП «Південукргеологія» з 13.01.2020 року (а.с. 8-9, т.1).

Позивач стверджує, що він з 08.01.2019 року по 13.01.2020 року витратив власні кошти на господарські потреби підприємства у зв`язку з виробничою необхідністю і накладеними арештами на рахунки підприємства для забезпечення належної роботи.

Позивачем складені звіти за формою, встановленою Наказом Мінфіну України від 28.09.2015 року № 481, які затверджені керівником підприємства, з яких видно, що позивач звітував про кошти, витрачені під час відрядження (добові, квитки, витрати на паливо тощо) (а.с. 26 207).

ДП «Південукгеологія» (на момент перебування позивача з підприємством у трудових відносинах) було державним казенним підприємством, особливості статусу і діяльності якого визначені законом. (Розпорядженням КМУ від 26.08.2020 р. № 1052-р «Про реорганізацію казенного підприємства Південукргеологія, прийнято рішення реорганізувати казенне підприємство Південукргеологія шляхом його перетворення у державне комерційне підприємство).

Відповідач визнав вимоги в частині лише 26 498,26 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення суму у розмірі 175 915,30 грн та трьох відсотків річних, інфляційних витрат, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Суд дійшов до висновку, що позовні вимоги на суму 175 915,30 грн не входять до складу витрат на відрядження за вимогами наказу Міністерства фінансів України від 28.09.2015 № 841, наказу Міністерства фінансів України від 13.03.1998р. № 59 та Постанови КМУ від 02.02.2011р. № 98.

Крім того, позивач не є кредитором по відношенню до відповідача у цивільно-правових відносинах, а тому вимоги позивача про стягнення втрат від інфляції та трьох відсотків річних за несплату витрат на відрядження є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В частині 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» вказано, що заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно з підпунктом 3.15 статті 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004р. № 5, до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, належать витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1638цс17 від 11 жовтня 2017 року.

Наказом Міністерства фінансів України від 28.09.2015 № 841, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.10.2015р. за № 1248/27693, затверджений Порядок складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт.

Позивач склав звіти за формою, встановленою саме Наказом Мінфіну України від 28.09.2015р. № 841, які затверджені керівником підприємства, з яких видно, що позивач звітував про кошти, витрачені під час відрядження (добові, квитки, витрати на паливо тощо) (а.с. 26 207, т.1).

Згідно із наказом, вимоги щодо надання коштів на відрядження встановлено підпунктом 170.9.1 пункту 170.9 статті 170 розділу IV Податкового кодексу України (далі - Кодекс) та іншими нормативно-правовими актами, пов`язаними із службовими відрядженнями у межах України та за кордон.

Відповідно до п. 2 дія цього Порядку поширюється на осіб, що видали платнику податку - фізичній особі кошти на відрядження або під звіт для виконання окремих цивільно-правових дій від імені та за рахунок особи, що їх видала, та платників податків - фізичних осіб, які отримали такі кошти.

Згідно із п. 3 звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (далі - Звіт), подається до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт.

За наявності надміру витрачених коштів така сума повертається платником по-датку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або при поданні зазначеного Звіту.

Дія абзаців першого та другого цього пункту поширюється також на витрати, пов`язані з відрядженням чи виконанням деяких цивільно-правових дій, оплачених з ви-користанням корпоративних платіжних карток, дорожніх, банківських або іменних чеків, інших платіжних документів.

При цьому, якщо під час службового відрядження платник податку отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає Звіт і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження. Відрядженій особі - платнику податку, який застосував платіжні картки для проведення роз-рахунків у безготівковій формі, а строк подання платником податку Звіту не перевищив десяти банківських днів, за наявності поважних причин роботодавець (самозайнята особа) може продовжити такий строк до двадцяти банківських днів (до з`ясування питання в разі виявлення розбіжностей між відповідними звітними документами).

Згідно із п. 5. у разі коли платник податку припиняє трудові або цивільно-правові відносини з особою, що видала такі кошти, сума податку на доходи фізичних осіб утримується за рахунок останньої виплати оподатковуваного доходу при проведенні оста-точного розрахунку, а у разі недостатності суми такого доходу непогашена частина податку включається до податкового зобов`язання платника податку за наслідками звітного (податкового) року.

Відповідно до п. 6. звіт складається платником податку (підзвітною особою), що отримав(ла) такі кошти на підприємствах всіх організаційно-правових форм або у самозайнятої особи.

Фізична особа, яка отримала такі кошти, заповнює всі графи Звіту, крім: «Звіт перевірено», «Залишок унесений (перевитрата видана) в сумі за касовим ордером», корес-понденції рахунків бухгалтерського обліку, розрахунку суми утриманого податку за не-своєчасно повернуті витрачені кошти на відрядження або під звіт, які заповнюються осо-бою, яка надала такі кошти. Графу «Звіт затверджено» підписує керівник (податковий агент).

ДП «Південукгеологія» (на момент перебування позивача з підприємством у трудових відносинах) було державним казенним підприємством, особливості статусу і діяльності якого визначені законом. (Розпорядженням КМУ від 26.08.2020 р. № 1052-р «Про реорганізацію казенного підприємства Південукргеологія, прийнято рішення реорганізувати казенне підприємство Південукргеологія (код згідно з ) шляхом його перетворення у державне комерційне підприємство).

Стаття 73 Господарського кодексу України визначене поняття державного унітарного підприємства. Так, державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство" (ч.ч. 1-4).

Згідно із ч. 9 ст. 73 Господарського кодексу України державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

Відповідно до ч.ч. 2 - 6 ст. 76 ГК України казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Реорганізація і ліквідація казенного підприємства проводяться відповідно до вимог цього Кодексу за рішенням органу, до компетенції якого належить створення даного підприємства. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління. Казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням. Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл. Найменування казенного підприємства повинно містити слова "казенне підприємство".

Згідно із п. 11 розділу ІІІ Типового статуту казенного підприємства, затвердженого Постановою КМУ від 16.06.1998р. № 914, джерелами формування майна підприємства є : майно, передане йому органом управління; доходи, одержані від реалізації продукції, а також від інших видів господарської діяльності; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення та дотації з бюджетів; інші джерела, не заборонені законодавством України.

Отже, ДП «Південукгеологія» є державним казенним підприємством, належать до сфери управління Державної служби геології та надр України (Розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 № 810-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби геології та надр, постанова Кабінету Міністрів України від 31.08.2011р. № 912 «Деякі пи-ання Національної акціонерної компанії Надра України»), утворене на базі відокремленої частини державної власності, його майно перебуває у державній власності

Таким чином, ДП «Південукгеологія» повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів.

Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998р. № 59 затверджена Інструкція про службові відрядження в межах України та за кордон» (за змінами та доповненнями) (далі Інструкція № 59).

Згідно із п. 1 розділу І Інструкції № 59 (у редакції на момент відряджень позивача до січня 2020 року) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Документами, що підтверджують зв`язок такого відрядження з основною дія-льністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укла-дений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.

Згідно із п. 4. розділу І Інструкції № 59 підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс відрядженому працівникові може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.

У разі якщо працівник застосував платіжну картку для проведення розрахунків у безготівковій формі, йому відшкодовується збір за переказ грошових коштів електронними засобами (згідно з правилами платіжної системи) за наявності документального підтвердження його сплати (виписка з карткового рахунку або інший документ на паперовому носії, що підтверджує суму сплаченого збору).

Відповідно до п. 5. розділу І Інструкції № 59 керівник підприємства може встановлювати додаткові обмеження щодо сум та цілей використання коштів, наданих на відрядження: витрат на найм житлового приміщення, на побутові послуги, транспортні та інші витрати (у тому числі на оплату вартості послуг із здійснення Інтернет-замовлення та придбання електронних проїзних документів на транспортні засоби).

Указані в цьому абзаці обмеження запроваджуються наказом (розпорядженням) керівника підприємства.

Згідно із п. 6. розділу І Інструкції № 59 підприємство, що відряджає працівника, зобов`язане ознайомити його з кошторисом витрат (або з довідкою-розрахунком на виданий аванс, складеною за довільною формою), а також з вимогами нормативно-правових актів стосовно звітування про використання коштів, виданих на відрядження. Підприємство самостійно встановлює порядок ознайомлення працівника, який направляється у від-рядження за кордон, з його фінансовими зобов`язаннями, що регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (далі - постанова Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98) та цією Інструкцією.

Відповідно до п. 14. розділу І Інструкції № 59 підтвердженими документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.

Згідно із п. 15. розділу І Інструкції № 59 окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Відповідно до п.11. розділу ІІ Інструкції № 59 відрядженому працівникові перед від`їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати.

Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.

Згідно із п. 12 розділу ІІ Інструкції № 59 витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона, якщо його обов`язковість передбачена правилами перевезення на відповідному виді транспорту, та розрахункових документів про їх придбання за всіма видами транспорту, в тому числі на чартерні рейси; рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання; страхових полісів тощо.

Витрати, понесені у зв`язку з відрядженням, що не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), працівникові не відшкодовуються.

Як видно із долучених до позову документів, до кожного звіту позивач надав накази керівника (в.о. генерального директора) про направлення працівника у відрядження, заперечень щодо відсутності таких наказів відповідач не виказував.

Сторони не вказують у своїх процесуальних документах (позові, відзиві, відповіді на відзив) про те , що на підприємстві установлені додаткові обмеження щодо сум та цілей використання коштів, наданих на відрядження, фактично спір виник лише з підстав того, що позивачеві не відшкодували витрати на пальне, інші супутні матеріали, ремонт (технічне обслуговування) автомобіля.

Пунктом 7 Постанови КМУ від 02.02.2011р. № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що відправляютъся у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» встановлено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємства-ми, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються:

1) витрати:

на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті);

на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях;

на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат для держави, до якої відряджається працівник, визначених у додатку 1 до цієї постанови, за всі дні проживання;

на бронювання місць у готелях (мотелях) у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу;

на користування постільними речами в поїздах;

на оформлення закордонних паспортів;

на оформлення дозволів на в`їзд (віз);

на оплату вартості страхового поліса життя або здоров`я відрядженого працівника або його цивільної відповідальності (у разі використання транспортного засобу) за наявності оригіналу такого поліса з відміткою про сплату страхового платежу, якщо згідно із законами держави, до якої відряджається працівник, або держав, територією яких здійснюється транзитний рух до зазначеної держави, необхідно здійснити таке страхування;

на обов`язкове страхування та інші документально оформлені витрати, пов`язані з правилами в`їзду та перебування у місці відрядження;

на оплату службових телефонних розмов;

2) комісійні витрати у разі обміну валюти, комісійні винагороди за надані банком послуги.

Відшкодування зазначених та добових витрат здійснюється також супроводжуючому (не більше ніж одному) особи, визначеної в абзаці першому цього пункту, в разі, коли вона має інвалідність I групи внаслідок порушення опорно-рухового апарату та зору.

Відповідно до додатку 1 до Постанови КМУ від 02.02.2011р. № 98 по Україні сума добових витрат становить 60 грн, гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу (не більш як) 600 грн.

Як вбачається із п. 7 Постанови КМУ від 02.02.2011р. № 98, до складу витрат на відрядження, не належать витрати на пальне (газ, бензин), на поточний ремонт автомобіля, за договорами цивільно-правового характеру, які не пов`язані саме з витратами на проїзд і проживання, побутові послуги відрядженої особи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що витрати на пальне, інші супутні матеріали, ремонт (технічне обслуговування) автомобіля, дійсно не відносяться до витрат на відрядження, які позивач відобразив у звітах про використання коштів, виданих на відрядження за формою, установленою наказом Мінфіну № 841.

Враховуючи зазначене, дослідивши надані звіти, колегія суддів дійшла до висновку про правомірність висновків суду першої інстанції в частині відмови у стягненні суми у розмірі 175 915,30 грн, яка не входять до складу витрат на відрядження за вимогами наказу Міністерства фінансів України від 28.09.2015 № 841, наказу Міністерства фінансів України від 13.03.1998р. № 59 та Постанови КМУ від 02.02.2011р. № 98.

Щодо заявлених до стягнення позивачем трьох відсотків річних та інфляційних витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отри-манні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Витрати на відрядження відносяться до інших виплат працівникові, який перебуває у трудових відносинах із підприємством.

Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, зокрема, статтею 116 КЗпП України, яка гарантує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Наведене свідчить про те, що позивач не є кредитором по відношенню до відповідача у цивільно-правових відносинах, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення втрат від інфляції та трьох відсотків річних за несплату витрат на відрядження.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування норм матеріального права є помилковими, оскільки спірні правовідносини регулюються нормами законодавства про працю і спір витікає з трудових правовідносин, а не цивільно-правових, як вказує позивач. До спірних правовідносин не застосовуються положення ЦК України щодо виконання зобов`язань за договором позики, щодо вчинення майнових дій в інтересах іншої особи, оскільки позивач пред`явив вимоги про стягнення виплат, що належать йому від підприємства, які роботодавець має сплатити при звільненні працівника.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: