Суд
Ухвала

Іменем України

26 березня 2021 року

м. Київ

справа № 2-787/10

провадження № 61-3927ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року, ухвалу Рівненського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - начальник відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації Марчук Алла Всеволодівна,

ВСТАНОВИВ:

09 березня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року, ухвалу Рівненського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року у вказаній вище справі.

Щодо оскарження ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року та ухвали Рівненського апеляційного суду від 13 січня 2021 року

В провадженні Рівненського міського суду перебувала справа за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - начальник відділу освіти Рівненської РДА Марчук А. В. про визнання незаконним наказу начальника відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації № 503К від 09 липня 2009 року про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання відшкодувати шкоду.

30 листопада 2020 року заявником подано до суду клопотання про передачу справи на розгляд Рівненському окружному адміністративному суду, оскільки, на його думку, цивільна справа за його позовом до відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - начальник відділу освіти Рівненської РДА Марчук А. В. про визнання незаконним наказу начальника відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації № 503К від 09 липня 2009 року про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання відшкодувати шкоду розглядалась Рівненським міським судом Рівненської області з порушенням цивільної юрисдикції, оскільки спір між сторонами є публічно-правовим.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи за його заявою про направлення справи на розгляд Рівненському окружному адміністративному суду відмовлено.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про направлення справи на розгляд Рівненському окружному адміністративному суду повернуто особі, що її подала.

Вивчивши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

У частині першій статті 353 ЦПК України передбачено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

У цьому переліку відсутня така ухвала, як ухвала про відмову у передачі справи на розгляд іншого суду.

Відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 зроблено висновок, що «право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення».

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції скаржнику, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що апеляційна скарга про оскарження ухвали суду першої інстанції, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, не може бути прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції та підлягає поверненню.

Разом з тим, у переліку ухвал суду першої інстанції, які підлягають касаційному оскарженню, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України, ухвала про відмову у передачі справи на розгляд іншого суду відсутня. Таким чином, ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

З огляду на вищенаведене, доводи касаційної скарги є безпідставними, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та на законність і обґрунтованість постановлених судових рішень не впливають.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Щодо оскарження ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - начальник відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації Марчук А. В. про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання відшкодувати шкоду.

Зазначив, що після постановлення вищезазначеного рішення Рівненського міського суду, яке набрало законної сили 27 жовтня 2010 року, йому стали відомі обставини, які є істотними для справи, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі йому під час розгляду цієї справи. Акцентує увагу на тому, що з боку службових осіб Рівненської районної державної адміністрації, які незаконно звільнили його з роботи, вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172 КК України. Також вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і неправомірно розглянутий судом загальної юрисдикції, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень, а суть спору полягала в оскарженні неправомірних дій останнього.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями статті 423 ЦПК України, яка визначає порядок та підстави перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами та обґрунтована тим, що наведені заявником обставини, на які він покликається як на нововиявлені у цій справі, такими не є і, відповідно, не можуть бути підставою для перегляду рішення.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року залишено без зміни.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 07 липня 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визнання незаконним наказу начальника відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації № 530К від 09 липня 2009 року про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання відшкодування шкоди, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 жовтня 2010 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2010 року в частині визнання прогулу без поважних причин неявку ОСОБА_1 із 19 червня по 07 липня 2009 року скасовано, визначено вважати, що наказом начальника відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації від 09 липня 2009 року № 5З0К ОСОБА_1 звільнений за пунктом 4 статті 40 КЗпП України із 08 липня 2009 року.

В іншій частині рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2010 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 січня 2011 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина четверта, п`ята статті 423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду лише тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Таким чином, нововиявленими обставинами є фактичні обставини, які мають істотне значення і які об`єктивно існували на час розгляду справи, але не були відомі і не могли бути відомі особі, яка звертається з заявою про перегляд рішення суду.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком місцевого суду стосовно того, що обставини, які б давали підстави скасувати чи змінити судове рішення, а доводи заявника, на які він посилається, як на нововиявлені обставини - викладені у заяві, не відносяться до таких у розумінні статті 423 ЦПК України і не є підставами для перегляду і скасування постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що зазначені обставини, на які посилається заявник як на нововиявлені, не спростовують факти, покладені в основу судового рішення і ці обставини не можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, а є по суті переоцінкою доказів, які були оцінені судом в процесі розгляду справи.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені в скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року, ухвалу Рівненського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - начальник відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації Марчук Алла Всеволодівна відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький