Номер провадження: 22-ц/813/6079/21
Номер справи місцевого суду: 2-1610/10
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

25.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» Рожка Станіслава Вадимовича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 лютого 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного шлюбного майна,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 лютого 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного шлюбного майна задоволено. Визнано будинок АДРЕСА_1 - сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 81,5 кв. м., житловою площею 38,3 кв. м.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, 23.12.2020 року директор ТОВ «Консалт Солюшенс» Рожко С.В., через засоби поштового зв`язку, подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт ставив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду з тих підстав, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі іпотекодержателя спірного майна, 24.11.2020 року ТОВ «Консалт Солюшенс» в ході дослідження відомостей на сайті «Єдиний державний реєстр судових рішень» виявлено судове рішення по даній справі, 01 грудня 2020 року представник ТОВ «Консалт Солюшенс» ознайомився з матеріалами справи та з оскаржуваним рішенням суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційного скаргу директора ТОВ «Консалт Солюшенс» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 лютого 2010 року залишено без руху з підстав недоведеності поважності підстав пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду та вказано про необхідність звернення з обґрунтованою заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду із зазначенням причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду в контексті обставин, наведених в ухвалі апеляційного суду.

Дана ухвала апеляційного суду мотивована тим, що апелянт надав апеляційну скаргу на рішення суду поза межами встановленого ст. 354 ЦПК України строку на апеляційне оскарження рішення суду, а саме після спливу більш ніж десяти років, а безпідставне та не передбачене процесуальним законом поновлення строку на апеляційне оскарження свідчитиме про порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом з тим, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, отриманої на запит Одеського апеляційного суду, вбачається, що 04.08.2011 року відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.02.2010 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 спірного домоволодіння. При цьому, оскаржуване рішення суду внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та оприлюднене на сайті Реєстру 14.07.2015 року. В той же час іпотекодержатель не вжив заходи для оскарження даного рішення суду першої інстанції. Крім того, при відчуженні права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки покупець прав вимоги ТОВ «Консалт Солюшенс», не був позбавлений можливості пересвідчитися в існуванні предмета іпотеки та належності предмета іпотеки іпотекодавцю у повному обсязі і з`ясування у продавця права вимоги за іпотечним договором про причини пропуску строку оскарження рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.02.2010 року та оцінкою наслідків пропуску продавцем права вимоги такого строку і можливих власних ризиків ТОВ «Консалт Солюшенс», як покупця.

У лютому 2021 року, через засоби поштового зв`язку, директор ТОВ «Консалт Солюшенс» надав до апеляційного суду заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, в якому скаржник зазначає, що за договором іпотеки б/н від 09.10.2007 року, предметом якого є спірне домоволодіння, іпотекодавець, ОСОБА_2 , зобов`язаний повідомляти іпотекодержателя, ПАТ КБ «Надра», про будь-які зміни, що відбулись або відбудуться в предметі іпотеки, а також про посягання на нього третіх осіб, проте іпотекодавець зазначених дій не вчинив, у зв`язку з чим іпотекодержатель був впевнений в цілісності предмета іпотеки та відсутності на нього посягань третіх осіб. Також, скаржник пояснює, що ПАТ КБ «Надра» не був учасником даного судового процесу, а тому на нього не покладено обов`язок здійснювати моніторинг щодо існування судових проваджень, в яких він не виступає учасником судового процесу, положення ЦПК України не встановлює обов`язку перевірки відомостей ЄДРСР для учасників справи та зацікавлених осіб. Крім того, скаржник наголосив, що під час продажу кредитного портфелю, який складався з прав вимоги на 187 кредитних договорів, забезпечених іпотекою та одного без заставного кредитного договору, на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розміщувався Публічний паспорт активу, без зазначень ідентифікаційних даних боржників, та без зазначень точних адрес, де розташований об`єкт іпотеки, та, беручи до уваги той факт, що ПАТ КБ «Надра» не був залучений до розгляду цієї справи, інформація з приводу розподілу іпотечного майна у попереднього кредитора була відсутня.

З цих підстав скаржник просить вважати недоліки апеляційної скарги на судове рішення усунутими та відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Консалт Солюшенс» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 лютого 2010 року.

Ознайомившись з заявою про усунення недоліків апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з наступним.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

За приписами ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, зокрема на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Частинами 3 ст. 357 ЦПК України встановлено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Апеляційний суд звертає увагу, що у статтях 127, 357, 358 ЦПК України не визначено конкретного переліку причин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Однак, суд апеляційної інстанції, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, повинен надати оцінку наведеним особою, яка не брала участі у справі, обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з врахуванням балансу суспільного та приватного інтересу.

Слід зазначити, що поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Вирішуючи, чи з поважних причин пропущений певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

За положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

Із практики ЄСПЛ також випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці ЄСПЛ.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року в справі № 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Апеляційним судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що скаржник у грудні 2020 року звернувся з апеляційною скаргою на судове рішення, яке ухвалене 01 лютого 2010 року.

Зазначені апелянтом причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду не можуть бути визнані судом поважними, оскільки скаржником не наведено обґрунтованих пояснень щодо підстав, які унеможливили ТОВ «Консалт Солюшенс» під час придбання права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки пересвідчитися в існуванні предмета іпотеки та належності предмета іпотеки іпотекодавцю у повному обсязі і з`ясування у продавця права вимоги за іпотечним договором про причини пропуску строку оскарження рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.02.2010 року у справі № 2-1610, на підставі якого у 2011 році зареєстровано право на частку у предметі іпотеки за іншою особою.

До посилання апелянта про те, що продаж кредитного портфелю, який складався з прав вимоги на 187 кредитних договорів, забезпечених іпотекою та одного без заставного кредитного договору, здійснювався шляхом розміщення на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Публічного паспорту активу, без зазначень ідентифікаційних даних боржників, та без зазначень точних адрес, де розташований об`єкт іпотеки, а попередній кредитор не був залучений до розгляду цієї справи та інформація з приводу розподілу іпотечного майна у попереднього кредитора була відсутня, апеляційний суд ставиться критично з огляду на наступне.

За договором іпотеки від 09 жовтня 2007 року (пункт 5.1.1.) іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії цього договору за умови попереднього, не менш ніж за один робочий день, письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки.

Даному праву іпотекодержателя кореспондує обов`язок іпотекодавця повідомляти іпотекодержателя про будь-які зміни, що відбулися або відбудуться в предметі іпотеки, а також повідомляти про посягання третіх осіб на предмет іпотеки (пункт 5.3.8 Договору іпотеки від 09 жовтня 2007 року).

При цьому банк, не реалізуючи свого права щодо перевірки іпотечного майна, навіть за умови наявності у іпотекодавця обов`язку щодо інформування іпотекодержателя щодо змін у майні, мав припустити та очікувати настання негативних наслідків бездіяльності щодо здійснення своїх прав, зокрема щодо незбереження іпотечного майна.

Відповідно до національного законодавства до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України).

Таким чином, апеляційний суд наголошує, що ризик придбання права вимоги за іпотечним договором з усіма можливими негативними наслідками несе саме покупець права вимоги за іпотечним договором, в даному випадку - ТОВ «Консалт Солюшенс», який не пересвідчився в належній реалізації банком свої прав та обов`язків.

Згідно з п. 5 Договору про відступлення прав вимоги від 24.04.2020 року, що в момент укладення цього Договору отримав наявні у Банку документи, що підтверджують Права вимоги до боржників.

Відповідно до другого речення п. 10 Договору про відступлення прав вимоги від 24.04.2020 року Новий кредитор (ТОВ «Консалт Солюшенс») підтверджує, що до моменту укладення цього Договору ознайомився з фактичним станом заборгованості за основними договорами, змістом Основних договорів та зауважень до них немає и приймає усі ризики, пов`язані із Основними договорами та Правами вимоги. Новий кредитор самостійно несе всі ризики, пов`язані з порушенням зазначених у цьому пункті Договору гарантій та запевнень (а. с. 59-60).

Таким чином ТОВ «Консалт Солюшенс» мало бути обізнаним щодо змін у праві власності на іпотечне майно вже на час набуття права вимоги за відповідним договором 24.04.2020 року і саме з цього часу самостійно несе всі ризики пов`язані з Правами вимоги.

Як вже зазначалося, ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулося до суду з апеляційною скаргою 23.12.2020 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження, пояснюючи, це тим, що про існування рішення суду від 01.02.2010 року, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на частину предмету іпотеки, представнику апелянта стало відомо 24.11.2020 року в ході дослідження відомостей розміщених в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Колегія суддів звертає увагу, що дійсно ПАТ КБ «Надра» не було залучено до розгляду справи у 2010 році і тому в даному випадку не застосовується норма ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Проте апелянт мав довести існування поважних причин пропуску ним строку на апеляційне оскарження рішення суду з часу придбання 24.04.2020 року права вимоги за договором іпотеки від 09.10.2007 року.

Сам по собі факт придбання ТОВ «Консалт Солюшенс» права вимоги за Основним та іпотечним договором 24.04.2020 року в даному випадку не є достатньою підставою для поновлення новому іпотекодержателю строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта про те, що ПАТ КБ «Надра», яке не було залучено до розгляду справі, рішення суду в якій оскаржується, не повинно було здійснювати моніторинг існування цього судового рішення, оскільки визначальним в даному конкретному випадку є не відсутність моніторингу судового рішення з боку ПАТ КБ «Надра», а те, що ТОВ «Консалт Солюшенс», як Новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги 24.04.2020 року мало бути обізнаним щодо змін у праві власності на іпотечне майно і саме з цього часу самостійно несе всі ризики пов`язані з Правами вимоги.

Таким чином, оскільки апелянтом ТОВ «Консалт Солюшенс» в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення не наведено поважних підстав пропуску такого строку, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою директора ТОВ «Консалт Солюшенс» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 лютого 2010 року.

Слід зазначити, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» Рожка Станіслава Вадимовича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 лютого 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного шлюбного майна.

Копію цієї ухвали надіслати особам, які беруть участь у справі, для відома.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Судді Одеського апеляційного суду О.М. Таварткіладзе

А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова