Справа № 539/4346/20
Провадження № 2/539/285/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді - Алтухової О.С.,

за участю секретаря - Ануфрієвої Н.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Лубенського міськрайонного суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , 3-я особа ОСОБА_5 , про визнання договору дарування частини житлового будинку удаваним та визначення його договором купівлі - продажу, визнання частини житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя, ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання договору дарування частини житлового будинку удаваним та визначення його договором купівлі - продажу, визнання частини житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати Договір дарування від 05.06.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г. за реєстровим номером № 1699( ВСТ 876392) удаваним та визначити його договором купівлі - продажу; визнати 11/20 частин житлового будинку з відповідною частиною побудов, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та в цілому складається з житлового будинку : літ. А-1 житловою площею 52,9 кв м, загальною площею 80,2 кв м, вбиральні-«В», огорожі № 1, розташованих на земельній ділянці держфонду, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину від 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною побудов, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та в цілому складається з житлового будинку: літ. А-1 житловою площею 52,9 кв м, загальною площею 80,2 кв м, вбиральні-«В», огорожі № 1, розташованих на земельній ділянці держфонду, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_4 та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Позов мотивувала тим, що 19.09.1992 року між нею та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб.

10.12.2020 року рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області шлюб між ними розірвано.

Після розірвання шлюбу між ними існує не вирішений в добровільному позасудовому порядку майновий спір стосовно поділу в рівних частках набутого ними за час шлюбу нерухомого майна - житлового будинку, як об`єкту спільної сумісної власності подружжя з огляду на наступні фактичні обставини.

Під час шлюбу , 05.06.2006 року між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір дарування, за умовами якого Дарувальник безкоштовно передав у власність Обдарованому 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною побудов, розташованих за адресою АДРЕСА_1 та в цілому складається з житлового будинку: літ. А-1 житловою площею 52,9 кв м, загальною площею 80,2 кв м, вбиральні-«В», огорожі № 1, які знаходяться на земельній ділянці держфонду. Дар сторони оцінили в сумі 15 656 гривень, яка вказана в реєстрі прав власності на нерухоме майно Лубенського МБТІ від 02.06.2006 року. Даний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г. за реєстровим № 1699(ВСТ876392).

Вважає даний договір дарування удаваним в силу приписів ст. 235 ЦК України, оскільки був укладений між Дарувальником та Обдарованим для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу будинку, який вони насправді вчинили. Так, навесні 2006 року вона спільно з чоловіком ОСОБА_4 для переїзду на постійне місце проживання до м. Лубни Полтавської області звернулися до ріелтора ОСОБА_6 , яка підібрала житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , який їм сподобався. Під час угоди між власником житла ОСОБА_5 та ними, як тими, що його придбають, було досягнуто домовленість про те, що з метою економії грошових коштів при відчуженні нерухомого майна, буде укладений договір дарування, який був оформлений у присутності ріелтора ОСОБА_6 та засвідчений нотаріусом Ставицькою Л.Г. Дане житло вони придбали за 15150 грн., про що продавцем ОСОБА_5 була складена розписка , яка була передана ріелтору. Також даний будинок був придбаний після розміщення відповідних оголошень про продаж будинку, завдяки знайомству їх з продавцем ОСОБА_5 ріелтором ОСОБА_6 , як покупців та продавця.

Вважає, що оскільки договір дарування був укладений в інтересах сім`ї за час шлюбу позивача та відповідача, то відповідно придбаний (одержаний у власність) за таким договором будинок є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача. Крім того вказує, шо вона постійно проживає та зареєстрована в будинку з 22.11.2006 року по теперішній час

Вказує на те, що договір дарування, на підставі якого відповідач під час шлюбу з нею набув у власність будинок згідно ч.1 ст. 235 ЦК України є удаваним правочином, оскільки укладений між дарувальником, як фактично продавцем, та обдарованим, як фактично покупцем, договір дарування вчинено для приховання іншого правочину- договору купівлі - продажу будинку, який вони насправді вчинили у зв`язку з оплатним відчуженням будинку на користь відповідача. Як наслідок, будинок не вважається об`єктом особистою приватної власності відповідача згідно ч.1 ст. 57 СК України, оскільки відповідач набув у власність будинок за час шлюбу саме за договором купівлі - продажу за спільні кошти сім`ї та в її інтересах.

Просила визнати договір дарування будинку удаваним, визнати його договором купівлі - продажу, визнати будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити розподіл спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку.

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Козловський Б.О позов підтримали, наполягали на його задоволенні, пояснивши суду свої вимоги, які аналогічно викладені у відповіді на відзив, згідно яких вказано, що невизнання позову відповідачем, який стверджує, що позивач знала про укладення саме договору дарування на житловий будинок з моменту його посвідчення приватним нотаріусом, оскільки позивач разом із відповідачем писали заяву нотаріусу, про те, що їм відомо саме про укладення цього договору є безпідставним. На це у позивача є цілком зрозуміле пояснення, а саме: продавець ОСОБА_5 під час обговорення з ними всіх деталей продажу будинку повідомив їх про те, що продати будинок він не може, оскільки є власником тільки 11/20 його частки, а тому для оформлення договору купівлі - продажу будинку йому потрібно отримати відмову (згоду) від співвласника іншої 9/20 частини житлового будинку, який має переважне право на купівлю майна, оголошеного для продажу, місце перебування якого невідоме, і без наявності якого нотаріус не посвідчить договір купівлі - продажу 11/20 частини житлового будинку в силу вимог ст. 362 ЦК України. Також повідомив, що при даруванні частини будинку відмова(згода) від переважного права купівлі частки від власника 9/20 частини будинку не потрібна, і при їх згоді він напише відповідну розписку про отримання коштів за проданий їм будинок. Через необхідність термінового придбання житла та його ціну, яка їх влаштовувала, вони погодилися придбати будинок у ОСОБА_5 шляхом оформлення договору дарування, а не договору купівлі - продажу.

Таким чином договір дарування будинку укладався з метою приховання договору купівлі - продажу будинку для обходу переважного права учасників спільної часткової власності на купівлю частки, що продається, а також з метою меншої сплати податків, якщо б укладався договір купівлі - продажу.

Оскільки договір дарування був укладений в інтересах сім`ї за час шлюбу позивача та відповідача, то відповідно придбаний (одержаний у власність) за таким договором будинок є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача.

Що стосується твердження відповідача про пропуск строку позовної давності, вважає, що він не пропущений, оскільки про порушення своїх прав з боку відповідача позивач дізналась не з моменту укладання договору дарування 05.06.2006 року, а з моменту подання позивачем позову про розірвання шлюбу, оскільки в період перебування в шлюбі сторони не піднімали питання про поділ будинку, оформленого на відповідача, були членами однієї сім`ї, а отже права на 1/2 частину будинку, оформленого на відповідача, як чоловіка позивача, згідно договору дарування, жодним чином не порушувалися. Вважає відлік перебігу строку позовної давності почався з 11.11.2020 року, з дня відкриття провадження у цивільній справі про розірвання шлюбу між відповідачем та позивачем.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Юхимович О.В. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Адвокат зауважив, що обставини щодо посвідчення договору дарування вище вказаного житлового будинку, викладені позивачкою в позові, повністю не відповідають дійсності. У відзиві вказав, що посвідчення договору дарування було проведено приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г. в приміщенні нотаріальної контори в присутності дарувальника ОСОБА_5 , його дружини ОСОБА_7 , обдарованого ОСОБА_4 та позивачки. В нотаріальній конторі під час посвідчення договору дарування від дружини дарувальника та від позивачки було отримано заяву від 05.06.2006 року про те, що їй відомо про дарування 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною побудов, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та в цілому складається з житлового будинку: літ. А-1 житловою площею 52.9 кв. м., загальною площею 80.2 кв м, вбиральня «В», огорожа №1, розміщених на земельній ділянці держфонду. Підписи на вище вказаних заявах було посвідчено приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за номерами 1678 та 1647 відповідно. В договорі дарування від 05.06.2006 року стор.2 абзац 4 чітко вказано, що сторони стверджують, що цей договір не носить характер мнимого або удаваного правочину. Твердження позивачки, що відповідачем було передано дарувальнику кошти в рахунок нібито оплати за належну йому частину житлового будинку є безпідставними та надуманими.

Крім того, вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом в частині визнання договору дарування частини житлового будинку удаваним та визначення його договором купівлі - продажу, оскільки самою позивачкою зазначалося в позові, що нею було подано приватному нотаріусу, котрий посвідчував договір дарування, відповідну заяву в якій вона стверджує, що їй відомо про укладення саме договору дарування і цю заяву було подано саме в день посвідчення договору дарування 05.06.2006 року. Отже, перебіг строку слід вважати з 06.06.2006 року.

Відповідно, твердження позивачки, що 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною побудов, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та в цілому складається з житлового будинку: літ. А-1 житловою площею 52.9 кв. м., загальною площею 80.2 кв.м., вбиральня «В», огорожа №1, розміщених на земельній ділянці держфонду, є спільним майном подружжя є без підставними, як є безпідставними та необгрунтованими позовні вимоги в частині визнання 11/20 частини даного житлового будинку з відповідною частиною побудов об`єктом права спільної сумісної власності та визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини від 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною побудов. Просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату розгляду справи належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Допитана з її згоди в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснила, що вони з чоловіком вирішили переїхати з Гадяцького району та придбати житло десь в місті. По оголошеннях в газетах «Вісник» та « Лубенщина » познайомились із ріелтором ОСОБА_6 , чоловік якої показав їм будинок ОСОБА_5 , який їм сподобався. Із ОСОБА_5 вони зустрілися в квартирі ОСОБА_6 . ОСОБА_5 терміново були потрібні гроші для лікування дружини. Ціна будинку складала 3000 доларів США, а розплачувались вони гривнями, частину яких було отримано в кредит. Була написана розписка про передачу та отримання грошей, яка залишилась у ріелтора. Вона розуміла наслідки укладання договору дарування, а саме те, що будинок буде вважатися власністю відповідача, але на той момент вона не думала, що шлюб буде коли-небудь розірвано. Укладання договору дарування тільки з чоловіком, а не з ними обома, пояснила традицією вважати чоловіка господарем.

Свідок ОСОБА_6 , допитана в судовому засіданні, пояснила, що до неї звернулося подружжя, яке мало намір придбати будинок. Її чоловік показав їм будинок, в якому продавалося 1/2 частина. Договір дарування було оформлено тому, що не було невідоме місцезнаходження власника іншої частини будинку. Вона роз`яснювала ОСОБА_1 відмінності договору дарування від договору купівлі-продажу, а саме те, що майно буде власністю її чоловіка. На той момент у ОСОБА_1 були чудові стосунки. Розрахунок за будинок відбувався в неї вдома, сума була невелика. ОСОБА_5 написав розписку про отримання грошей. Розписка була передана особисто тому, хто віддавав гроші. На її думку, ОСОБА_5 і ОСОБА_1 не були знайомі до того моменту. Вона не пам`ятає чи роз`яснювала вона ОСОБА_1 , що договір дарування можна оформити на них обох в рівних частках.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

19.09.1992 року сторони уклали між собою шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 19.09.1992 року виданого Гречанівською сільською радою Гадяцького району Полтавської області, а/з № 4( а.с.14).

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.12.2020 року (справа № 3611/20) шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 11.01.2021 року.

Згідно договору дарування, укладеного 05.06.2006 року встановлено, що ОСОБА_5 (Дарувальник) передав ОСОБА_4 (Обдарований) безкоштовно повністю належні Дарувальнику 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною побудов, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається з житлового будинку: літ. А-1 житловою площею 52,9 кв м, загальна площа становить 80,2 кв.м, вбиральня «В», огорожа «1, розміщених на земельній ділянці держфонду. Дар сторони оцінюють в сумі - 11656 гривень. Даний договір дарування підписаний ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1699. ( а.с.15-16).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Лубенське МБТІ» від 06.06.2006 року реєстраційний номер: 11884734, 11/20 частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування /ВСТ 876392/05.06.2006/. ( а.с.17).

Згідно копії заяви ОСОБА_1 від 05.06.2006 року, наданої приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г., вбачається, що ОСОБА_1 відомо про дарування 11/20 частини житлового будинку з побудовами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на ім`я чоловіка ОСОБА_4 , в зареєстрованому шлюбі перебувають з 19.09.1992 року. Справжність підпису ОСОБА_1 засвідчено приватним нотаріусом Ставицькою Л.Г., зареєстровано в реєстрі № 1647.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними,

та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови,

що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою

та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину

не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження

№ 14-498цс18).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір,

що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано достатніх доказів того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено удаваний договір дарування. Так, відсутні докази розміщення в засобах масової інформації власником 11/20 частин житлового будинку ОСОБА_5 оголошення про продаж, як і докази звернення ОСОБА_5 або подружжя ОСОБА_1 до ріелтора; відсутні докази отримання позивачем або відповідачем кредитних коштів; відсутня письмова розписка про отримання ОСОБА_5 грошових коштів за продаж будинку.

Покази свідків, одним з яких є позивач, про передачу грошових коштів, не можуть бути єдиними, а тим паче достатніми доказами того, між сторонами було укладено договір купівлі- продажу, а не договір дарування.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає, що відмова в позові через пропуск позовної давності можлива лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при одночасному пропуску позовної давності в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В даному випадку суд дійшов висновку про недоведеність позову, а тому в задоволенні позовної вимоги про визнання договору дарування частини житлового будинку удаваним та визначення його договором купівлі - продажу слід відмовити саме з підстави недоведеності.

В зв`язку з відмовою в задоволенні вищевказаної позовної вимоги, вимоги про визнання частини житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання договору дарування удаваним.

Керуючись ст. ст. 12,13,76-81, 89, 141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , 3-я особа ОСОБА_5 , про визнання договору дарування частини житлового будинку удаваним та визначення його договором купівлі - продажу, визнання частини житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя- відмовити.

Скасувати, вжиті ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20.12.2020 року, заходи забезпечення позову у вигляді арешту та заборони вчинення будь-яких дій, що направлені на відчуження 11/20 частин житлового будинку з відповідною частиною побудов, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, безпосередньо до Полтавського апеляційного суду або через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

-позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації/проживання: АДРЕСА_2 ;

-відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації/проживання: АДРЕСА_2 ;

Повне судове рішення складено та підписано 25 березня 2021 року.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду О.С.Алтухова