Номер провадження: 22-ц/813/3583/21
Номер справи місцевого суду: 522/99/18
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Одеської міської ради про встановлення фактів, що мають юридичне значення,на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Куриленко О.М. 09 жовтня 2018року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про встановлення фактів, що мають юридичне значення(т. 1 а.с. 2-4).

В обгрунтування позову посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина. Позивачі стверджують, що вони з померлою в період з 2004 року, проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство. За ініціативою ОСОБА_6 у 2006 році була оформлена їх реєстрація у будинку АДРЕСА_1 . Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даною заявою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 січня 2018 року цивільну справу надіслано за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси (т. 1 а.с. 49).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було відмовлено в повному обсязі (т. 2 а.с. 250-258).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що позивачами було надано більш ніж вичерпний перелік доказів, які належним чином підтверджують як факт проживання сім`ї ОСОБА_1 та його сім`ї у будинку, розташованому у АДРЕСА_1 , так і факт сумісного побуту з ОСОБА_6 (т. 2 а.с. 4-7).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/15510/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 (треті особи: Одеська міська рада, ОСОБА_8 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем, встановлення факту відсутності родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 (треті особи: Одеська міська рада, ОСОБА_8 ) про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом.

Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої залишилось спадкове майно - житловий будинок під АДРЕСА_1 , який належав померлій на праві власності. Як вважає позивач, він фактично прийняв спадщину після померлої, оскільки проживав з нею однією сім`єю з 2004 року до смері спадкодавця в будинку АДРЕСА_1 . Спадкодавиця ОСОБА_6 була особою похилого віку, хворіла, потребувала сторонньої допомоги, потребувала матеріальної допомоги, і так як у неї не було близьких родичів, ОСОБА_1 вказані функції прийняв на себе та почав піклуватись за ОСОБА_6 . Він вважав себе спадкоємцем померлої 4-ої черги спадкування за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України, бо проживав із спадкодавицею однією сім`ю не менше 5 років до відкриття спадщини. Проте оформити свої права на спадщину в нотаріальному порядку він не може, так як у нього відсутнє рішення суду про встановлення факту проживання зі спадкодавииею однією сім`єю

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_7 право власності на житловий будинок з належними будівлями та спорудами (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про встановлення факту родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_7 є правнучкою ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та в частині задоволення вимог ОСОБА_7 про визнання за нею права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення, яким задовольнити вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, а у вимогах ОСОБА_7 щодо визнання за нею права власності на домоволодіння відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 було задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову та визнання за ОСОБА_7 право власності на житловий будинок з належними будівлями та спорудами (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 судового збору в сумі 4063 грн. 58 коп. - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок з належними будівлями та спорудами (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 28 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем, встановлення факту відсутності родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом - залишено без змін.

При розгляді даної цивільної справи суди всіх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 проживав і був зареєстрований за місцем проживання ОСОБА_6 - по АДРЕСА_1 , на підставі договору найму від 03 липня 2006 року, тобто, як наймач. При цьому, дата укладення договору найму житла відповідає даті реєстрації, яка зазначена у будинковій книзі будинку АДРЕСА_1 та узгоджується з датою реєстрації за вказаною адресою, що зазначена у паспорті громадянина України ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вказав Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22 червня 2017 року, суди обгрунтовано відмовили у позові ОСОБА_1 , оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено, що він проживав в будинку АДРЕСА_1 саме на правах члена сім`ї померлої і протягом строку не менше 5 років. Крім того, позивачем не було надано доказів того, що ОСОБА_6 була в безпорадному стані та потребувала матеріальної допомоги. Також суд зазначав, що ОСОБА_8 проживала по вказаній адресі з 1991 року і на час смерті ОСОБА_6 .

У відповідності до частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Суд першої інстанції вірно зазаначив в оскаржуваному рішенні, що жодних нових доказів, окрім тих, що були надані до позовної заяви та дослідженні судами при розгляді цивільної справи № 520/15510/15-ц, позивачі суду не надали, фактично дана цивільна справа мотивована тими ж самими обставинами, однак змінився лише суб`єктний склад осіб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 січня 1962 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого Кировською сільрадою Кировського району Сахалінської області 18 січня 1962 року.

14 липня 1990 року Виконавчим комітетом Київської районної ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_6 , на підставі рішення Київської районної ради народних депутатів № 679 від 01 грудня 1989 року, було видано свідоцтво про право власності на новозбудований жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ).

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану м.Одеси 23 березня 1992 року.

Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ОСОБА_6 , про що Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис за № 1391.

Після її смерті відкрилась спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності, виданого ЖКО виконкому Київської районної Ради м. Одеси 14 липня 1990 року, що підтверджується довідкою КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 19 жовтня 2009 року.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України, строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

З спадкової справи № 1741/2009, заведеної щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 вбачається, що 19 жовтня 2009 року ОСОБА_11 , яка діяла від імені малолітньої дочки ОСОБА_7 , звернулась в Третю одеську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

В подальшому, 03 листопада 2015 року, ОСОБА_1 також звернувся до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в якій зазначав, що проживав з померлою ОСОБА_6 однією сім`єю з 2006 року.

Однак, державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. було відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, через те, що відсутні документи, які є доказом родинних відносин з гр. ОСОБА_6 .

Доказами постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, інші документи, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем

Як вбачається з будинкової книги будинку АДРЕСА_1 для прописки громадян, яка розпочата 05 грудня 1990 року, в даному будинку з 05 грудня 1990 року були зареєстровані на праві постійного проживання ОСОБА_10 1912 року народження (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_6 1924 року народження (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ); ОСОБА_13 1971 року народження (помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ); ОСОБА_14 1960 року народження (знятий з реєстрації 12 жовтня 1994 року).

Крім того, постійну реєстрацію у даному будинку за договорами найму мали: ОСОБА_15 1987 року народження (реєстрація з 03 липня 2006 року); ОСОБА_1 1960 року народження (реєстрація з 03 липня 2006 року, прибув з адреси: АДРЕСА_3 ); ОСОБА_2 1984 року народження (реєстрація з 03 липня 2006 року); ОСОБА_16 1990 року народження (реєстрація 12 лютого 2007 року). Також в будинку є зареєстрованими ОСОБА_17 1937 року народження (помер у 2010 році); ОСОБА_18 1962 року народження (реєстрація з 19 вересня 2008 року); ОСОБА_19 1940 року народження (реєстрація з 17 жовтня 2007 року)

Відповідно до договорів найму жилого приміщення від 03 липня 2006 року, завірених підписами голови, секретаря та печаткою органу самоорганізації населення - комітету мікрорайону 10 станції Великого Фонтану у місті Одесі, ОСОБА_6 здала у найм кімнати громадянам ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_19 у належному їй на праві власності жилому будинку АДРЕСА_1 без обмеження строком та без оплати. Наймачі, в свою чергу, зобов`язалися підтримувати кімнати у належному стані, здійснювати за власний рахунок поточний ремонт, підтримувати чистоту. Наймачам заборонялося використовувати кімнати для цілей, не пов`язаних з проживанням, і здавати кімнати у найм.

Тобто, при дослідженні змісту будинкової книги та договорів найму, завірених в органі самоорганізації населення - комітеті мікрорайону 10 станції Великого Фонтану у місті Одесі, судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивачі проживали і були зареєстровані за місцем проживання померлої ОСОБА_6 : АДРЕСА_1 , саме як наймачі, а не як члени родини останньої.

Разом з цим, дата укладення договору найму житла - 03 липня 2006 року, відповідає даті реєстрації, яка зазначена у будинковій книзі будинку АДРЕСА_1 та узгоджується з датою реєстрації за вказаною адресою, яка зазначена у паспортах громадян України - ОСОБА_2 (серія НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (серія НОМЕР_4 ) та ОСОБА_1 (серія НОМЕР_5 ).

До позовної заяви позивачами надані лише: Акти виконаних робіт у будинку АДРЕСА_1 від 2004 року та 2005 року, де замовником був ОСОБА_1 , копію свідоцтва про поховання № НОМЕР_6 ОСОБА_6 яке було видано ОСОБА_1 , поштові конверти та копії паспортів позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з відміткою про їх реєстрацію місця проживання у спірному будинку.

Однак, як вбачається з рішення апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року у справі №22-ц/785/7879/16, судом апеляційної інстанції вже була дана оцінка вказаним доказам та зазначено, що виконання ремонтних робіт з подальшим укладенням договору найму та вселення на умовах проведення поточного ремонту житла за рахунок наймачів, без отримання з них орендної плати, не свідчить про те, що ОСОБА_1 , який має дружину і дорослих дітей, був членом сім`ї ОСОБА_6 (т.1 а.с.123).

Колегія суддів враховує, що під час розгляду даної справи ОСОБА_1 жодних нових письмових доказів на підтвердження своїх вимог судам першої та апеляційної інстанцій не надав, а надані ним докази оцінені судами критично. Також, недоведеним є посилання позивача на організацію поховання спадкодавця та не свідчить про те, що ОСОБА_1 проживав однією сім`єю зі спадкодавцем, оскільки на підтвердження поховання позивачем не надано жодного документу зі сплати витрат на поховання, а надано лише свідоцтво, що було видане через 6 років після смерті ОСОБА_6 .

Що стосується позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , то судом першої інстанції вірно зазначено, що ними взагалі не було надано до суду жодних доказів, відмінних від тих, на які посилався ОСОБА_1 , які б підтверджували позовні вимоги.

Більш того, під час допиту позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 у судовому засіданні суду першої інстанції, останні не змогли пояснити будь-яких обставин щодо життя ОСОБА_6 , не знали скільки їй було років, які хвороби вона мала тощо. В той час як ОСОБА_3 повідомила суду, що з померлою вона познайомилась, торгуючи на базарі, їм потрібна була прописка, так як брат чоловіка попередив їх про зняття з реєстрації, і ОСОБА_6 погодилась прописати їх в належному їй будинку.

Крім того, у судовому засіданні в якості свідків, окрім самих позивачів, були допитані: ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які однозначно не могли підтвердили факт проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зі спадкодавцем ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_1 з 2004 року і по день смерті спадкодавця саме однією сім`єю, та знаходження останньої на їх утриманні.

Так, свідок ОСОБА_21 пояснив суду першої інстанції, що у спірному будинку АДРЕСА_1 проживали літні люди, однак, хто саме - не знає, пам`ятає велике грузинське поховання, однак, кого саме ховали - не знає.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_23 пояснила, що з ОСОБА_6 вона познайомилась на Київському базарі. Вдома у померлої свідок була один раз, а та у неї - декілька разів, що дало право суду першої інстанції критично оцінювати вказані свідчення.

З листа ОД ПАТ «Укрпошта» від 23 серпня 2018 року вих. № 08-04/66п вбачається, що при перевірці пенсійних відомостей по відділенню поштового зв`язку № 113 за період з серпня 2015 року по липень 2018 року встановлено, що по адресі АДРЕСА_1 , пенсію отримувала ОСОБА_19 , однак, вказана особа не є позивачем у справі та її відношення до сім`ї ОСОБА_1 залишилось не визначеним.

Також, з листа Управління виконавчої дирекції фонду в Одеській області Фонду соціального страхування України вих. № 107/1322 від 16 серпня 2018 року вбачається, що ОСОБА_6 відповідно до даних реєстру потерпілих на виробництві, у відділеннях виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області на обліку не перебувала. У зв`язку із відсутністю веденням Фондом соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності персоніфікованого обліку застрахованих осіб, а також відсутності інформації про перебування ОСОБА_6 у трудових відносинах до моменту її смерті, немає можливості надати відомості про те, хто саме отримував допомогу на поховання померлої.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, мають право за законом на спадкування в четвертій черзі.

Судом першої інстанції вірно враховані положення ст. 3 СК України, яка вказує, що сім`ю складають особи, які проживають разом, мають спільні права та обов`язки.

Проте поняття сім`ї в розумінні ст. 3 СК України не вичерпується одним лише спільним проживанням. Окрім спільного проживання, необхідно також довести наявність спільного побуту та взаємних прав та обов`язків.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що, звертаючись до суду з даним позовом, позивачі не надали суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ними позовних вимог, а саме: не надано безумовних доказів їх спільного проживання з померлою однією сім`єю більш ніж п`ять років, та тривалого знаходження ОСОБА_6 на їх утримання, а доказам, наявним в справі, вже була надана правова оцінка при розгляді іншої справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, як вірно зазначено у оскаржуваному судовому рішенні, з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса позивачі не звертались, а відсутність порушення прав позивача ОСОБА_1 було встановлено при розгляді цивільної справи № 520/15510/15-ц.

У зв`язку із вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Одеської міської ради про встановлення фактів, що мають юридичне значення, задоволенню не підлягали, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що позивачами було надано більш ніж вичерпний перелік доказів, які належним чином підтверджують як факт проживання сім`ї ОСОБА_1 та його сім`ї у будинку, розташованому у АДРЕСА_1 , так і факт сумісного побуту з ОСОБА_6 .

Колегія суддів зауважує, що пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонті тощо.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі №521/16365/15 судом касаційної інстанції зазначено, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність:

- спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт,

- надання взаємної допомоги,

- усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням,

- інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Однак, позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до позовної заяви та апеляційної скарги не додано жодного належного та допустимого доказу, який би підтвердив наявність ведення зі спадкодавцем ОСОБА_6 спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, та/або інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, що унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ін.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 26 березня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе