Ухвала

23 березня 2021 року

м. Київ

справа № 263/15725/19

провадження № 61-3837ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про стягнення надбавки до заробітної за вислугу років з урахуванням індексу інфляції та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області звернулася ОСОБА_1 з позовом до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про стягнення надбавки до заробітної плати за вислугу років з урахуванням індексу інфляції та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 01 вересня 2009 року по теперішній час позивач працює в Приазовському державному технічному університеті на посаді викладача Маріупольського коледжу ПДТУ за терміновими договорами. Приазовський державний технічний університет має найвищий - IV рівень акредитації. Постановою Кабінету міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, затверджено «Перелік посад педагогічних та науково педагогічних працівників», відповідно цього переліку, до посад науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів III-IV рівня акредитації, віднесена посада викладача. Відповідно до вимог статті 57 Закону України № 1060-ХІІ «Про освіту» від 23 травня 1991 року, що діяв до 05 вересня 2017 року, передбачена виплата надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної шати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків. Законом України «Про освіту» від 05 вересня 2017 року визначено, що педагогічним і науково-педагогічним працівникам встановлюються щомісячні надбавки за вислугу років у розмірах: понад три роки -10 відсотків; понад 10 років - 20 відсотків; понад 20 років - 30 відсотків посадового окладу. Порядком виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 31 січня 2001 року № 78: передбачається, що педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти виплачуються надбавки за вислугу років щомісяця у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків і понад 20 років - 30 відсотків».

Позивач має безперервний стаж служби в органах внутрішніх справ України 20 років 4 місяці 1 день, а саме: з 30 серпня 1985 року по 31 грудня 2005 року. Факт проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ на посадах рядового та середнього начальницького складу в період з 30 серпня 1985 року по 31 грудня 2005 року також підтверджений довідкою № 17-лк від 14 червня 2019року ГУ МВС України в Донецькій області Маріупольського міського управління. Відповідно до пункту 20 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114: «Час перебування осіб рядового і начальницького складу на службі в органах внутрішніх справ зараховується до загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу за спеціальністю згідно з законодавством». Листом № 627/13/84-09 від 21 жовтня 2009 року «Про зарахування до педагогічного стажу часу роботи в органах МВС», Міністерство праці та соціальної політики України, Департамент з питань державного регулювання заробітної плати та умов праці, роз`яснив, що педагогічним та науково-педагогічним працівникам період служби в органах внутрішніх справ зараховується до спеціального стажу для виплати надбавки за вислугу років.

Таким чином на підставі зазначених вище норм права, що діяли станом на 01 вересня 2009 року, та продовжують діяти на час подання позовної заяви, з моменту прийняття ОСОБА_1 на посаду викладача, за наявності понад 20 років спеціального стажу, відповідач повинен був нараховувати та виплачувати позивачу надбавку за вислугу років щомісяця в розмірі 30 відсотків від посадового окладу (ставки заробітної плати). За період роботи на посаді викладача, відповідач не виплачував їй надбавку за вислугу років з вересня 2009 року по серпень 2012 року включно. З вересня 2012 року по березень 2019 року виплачував їй надбавку за вислугу років, але не в повному обсязі, тобто від 10 до 15 відсотків і тільки за період з квітня по червень 2019 року (включно) сплатив зазначену надбавку в повному розмірі, а в серпні 2019 року надбавку за вислугу років сплатив в розмірі 10 відсотків.

Факт невиплати та часткової виплати позивачу надбавок за вислугу років підтверджується належним чином завіреними відповідачем копіями розрахункових відомостей № 92689 від 26 вересня 2019 року, № 92881 від 26 вересня 2019 року, № 93046 від 26 вересня 2019 року, № 93249 від 26 вересня 2019 року, № 93860 від 26 вересня 2019 року, № 94266 від 26 вересня 2019 року. На підставі розрахункових відомостей, наданих відповідачем, зроблено розрахунок надбавки за вислугу років з вересня 2009 року по серпень 2019 року включно. Відповідно до цього розрахунку загальна сума заборгованості за вислугу років за період з вересня 2009 року по серпень 2019 року включно складає - 53 844,24 грн, які вона просить стягнути з відповідача на її користь. Також позивач зазначила, що нею вживались заходи досудового врегулювання спору, а саме, заявою від 20 травня 2019 року вона зверталась до ректора ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» ОСОБА_2 з вимогою про нарахування та виплати їй надбавки за вислугу років в розмірі 30 % з вересня 2009 року до 01 квітня 2019 року. Заявою від 04 вересня 2019 року, повторно просила надати їй відповідь на її заяву від 20 травня 2019 року. На ці заяви вона отримала відповідь від 26 вересня 2019 року № 75/59-36, якою фактично відповідачем не визнається її право на отримання надбавки за вислугу років.

Враховуючи, що вона своєчасно не отримала ці кошти саме з вини відповідача, купівельна спроможність даних коштів зменшилась у зв`язку з інфляційними процесами, тому вважає що на вказану суму необхідно нарахувати індексацію. Відповідно до статті 2 Закону України № 1282-12 від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи населення, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру в тому числі оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до статті 16 цього Закону, спори, які виникають з питань індексації грошових доходів населення, вирішуються в судовому порядку. Відповідно до «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, державні гривні на території України, які не мають разового характеру. Саме цим порядком визначено спосіб обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації, та обчислення суми індексації грошових доходів населення.

Відповідно до положень Закону України № 1282-12 від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 був зроблений розрахунок заборгованості по надбавці за вислугу років з урахуванням індексу інфляції за період з вересня 2009 року по жовтень 2019 року. Згідно зробленого позивачем розрахунку сума індексації заборгованості по надбавці за вислугу років за вказаний період становить 36 991,88 грн. З урахуванням суми заборгованості за вислугу років за період з вересня 2009 року по серпень 2019 року включно, яка складає - 53 844,24 грн та суми індексації 36 991,88 грн загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням індексу інфляції складає 90 836,12грн (53 844,24 + 36 991,88). Розрахунок загальної суми зроблено відповідно до наданих до позову помісячних розрахунків індексації заборгованості. Також вважає, що у зв`язку з тим, що відповідач свідомо порушував право позивача на отримання надбавки за вислугу років в розмірі 30 % від посадового окладу(ставки заробітної плати), чим наніс їй моральні страждання, вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка передбачена як цивільним так і трудовим законодавством України стаття 23 ЦК України та стаття 237-1 КЗпП України. Вважає, що відповідач, маніпулюючи діючим законодавством, під любим приводом не бажав провести нарахування та виплату належних її сум надбавки за вислугу років, про що свідчить відповідь від 26 вересня 2019 року № 75/59-367. Всі ці обставини призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків та вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Навмисним невиконанням законодавства позивачу нанесені та продовжує наноситись моральна шкода яку вона оцінює в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка відповідно до довідки-розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 № 120 від 26 вересня 2019 року становить 11 286,73грн. Відповідно до висновків Верховного Суду України, і викладених в постанові № 6-23цс12 від 25 квітня 2012 року, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Виходячи з цього просила суд стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату у вигляді надбавки за вислугу років за період з 01 вересня 2009 року по 30 серпня 2019 року, в розмірі 53 844,24 грн, суму індексації заробітної плати за невиплачену надбавку за вислугу років за період з 01 вересня 2009 року по 30 серпня 2019 року, в розмірі 36 991,88 грн, а також моральну шкоду в розмірі 11 286,73 грн та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року залишено без змін.

06 березня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у вказаній вище справі, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Ціна позову у даній справі становить 102 122,85 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а) і в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню: якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для касаційного перегляду судових рішень, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а» і «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а) і в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про стягнення надбавки до заробітної за вислугу років з урахуванням індексу інфляції та моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький