печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого : судді Соколова О.М.,

при секретарі: Проскурні А.Г.,

справа № 757/20293/19-ц

за участю:

представника позивача: ОСОБА_6.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача-1: ОСОБА_2 ,

представника відповідача-2: ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу №757/20293/19-ц за позовом ОСОБА_4 до Міністерства охорони здоров`я України, Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшлов позов ОСОБА_5 до Міністерства охорони здоров`я України, Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначає про те, що ОСОБА_4 (наладі Позивач) була призначена на посаду ректора Національного медичного університету імені О.О.Богомольця ( надалі НМУ ім. О.О.Богомольця) відповідно до Контракту № 791 від 16 червня 2014 року, укладеного між Позивачем та Міністерством здоров`я України ( надалі Відповідач -1).

Протягом всього часу перебування на цій посаді нею було докладено значних зусиль для забезпечення нормального функціонування та розвитку вказаного навчального закладу, однак, починаючи з березня 2018 року відповідачі її неодноразово звільняли з цієї посади із надуманих підстав, зокрема, в зв`язку із неналежним виконанням своїх професійних обов`язків, а також невиконанням умов контракту.

Так, 30 березня 2018 року Відповідачем-1 було видано Наказ № 14-0 «Про звільнення ОСОБА_4 », відповідно до якого Відповідач-1 16 квітня 2018 року звільнив Позивача з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця за невиконання умов контракту, п. 8 ст. 36 КЗпП України.

01 жовтня 2018 року Відповідачем-1 було видано Наказ № 48-о «Про звільнення ОСОБА_4 », відповідно до якого Відповідач-1 01 жовтня 2018 року звільнив Позивача з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця за невиконання умов контракту, п. 8 ст. 36 КЗпП України.

08 січня 2019 року Відповідачем -1 було видано Наказ № 1-о «Про звільнення ОСОБА_4 », відповідно до пункту 1 якого наказано вважати ОСОБА_4 поновленою на посаді ректора НМУ ім. О.О.Богомольця з 26.12.2018 року. Відповідно до пункту 2 цього ж Наказу № 1-о Міністерством охорони здоров`я України наказано звільнити 08 січня 2019 року ОСОБА_4 з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця за порушення умов контракту № 791 від 16 червня 2014 року та прогул з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року. На день подання до суду позову, Відповідач 1 продовжує незаконні, самовільні звільнення Позивача з займаної посади, нехтуючи при цьому судовими рішеннями, якими звільнення Позивача з посади ректора визнано незаконними. Підставою для подання цього позову є Наказ МОЗ України від 18 січня 2019 року № 4-о, яким визнано таким, що втратив чинність, наказ МОЗ України від 08 січня 2019 року № 1-о та звільнено ОСОБА_4 з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця з 18 січня 2019 року. Позивач із вказаним наказом не погоджується, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку. Враховуючи викладені обставини, факти неодноразових та на її думку безпідставних звільнень, вважає що має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в 10 000 грн. і просить стягнути її з Відповідача-1. Крім того, просить відшкодувати середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 січня 2019 року по день ухвалення рішення, стягнувши його з НМУ ім. О.О.Богомольця ( надалі Відповідача-2).

За наведених обставин ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами позовного (загального) провадження (т.І, а.с.145).

21 травня 2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі № 757/20293/19-ц (т.І, а.с. 150-153).

05 червня 2019 року представник МОЗ України оскаржив ухвалу про забезпечення позову від 21 травня 2019 року.

10 червня 2019 року представник НМУ ім. О.О. Богомольця оскаржив ухвалу про забезпечення позову від 21 травня 2019 року.

13 червня 2019 року представником відповідача -1 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого Відповідач-1 проти позову заперечує, вважає, що МОЗ України прийняло законне та обґрунтоване рішення в частині звільнення Позивача із займаної посади у зв`язку із чисельними порушеннями нею умов Контракту, а позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що Позивачем жодними доказами не підтверджено факт заподіяння їй Відповідачем 1 моральних страждань та не обґрунтовано визначення заподіяної моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. (т.І, а.с.180-201).

02 серпня 2019 року представник НМУ ім. О.О. Богомольця - оскаржив ухвалу про відкриття провадження у справі в апеляційному порядку.

21 серпня 2019 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу МОЗ України та НМУ ім. О.О. Богомольця на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 21 травня 2019 року - задоволено. Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 21 травня 2019 року про забезпечення позову - скасовано.

23 липня 2019 року представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до якої Позивач не погоджується з усіма твердженнями Відповідача-1, наведеними у відзиві, вважає їх незаконними, такими, що не відповідають обставинам справи та не повинні братися судом до уваги ( т.ІІ, а.с 232-243).

26 лютого постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу НМУ ім. О.О. Богомольця на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 20 травня 2019 року - залишено без задоволення.

02 квітня 2020 року представником відповідача 2 подано клопотання про зупинення провадження у справі ( т.ІІІ, а.с.1-5).

12 червня 2020 року представником позивача подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи ( т. ІІІ, а.с.10-22).

25 червня 2020 року представником відповідача 2 подано клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ( т.ІІІ, а.с.44-55).

25 червня 2020 року представником відповідача 2 подано клопотання про витребування доказів судом ( т.ІІІ, а.с.56-59).

25 червня 2020 року ухвалою Печерського районного суду м.Києва представнику відповідача 2 відмовлено в задоволенні клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача та частково задоволено клопотання про витребування доказів ( т.ІІІ, а.с.64-59).

02 липня 2020 року представником позивача подані додаткові пояснення ( т.ІІІ, а.с.69а-131).

03 липня 2020 року представником відповідача 2 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого Відповідач 2 проти позову заперечує, позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, доводи позивача вважає такими, що не відповідають обставинам справи ( т.ІІІ, а.с.198-216).

03 липня 2020 року представником відповідача 2 подано клопотання про витребування доказів судом ( т.ІІІ а.с.217-218).

03 липня 2020 року представником відповідача 2 подано клопотання про виклик експерта ( т.ІІІ, а.с.219).

03 липня 2020 року представником відповідача 2 подано клопотання про вступ третьої особи у справу на стороні відповідача ( т.ІІІ, а.с.220-232).

06 липня 2020 року представником відповідача ІІ подано клопотання про вступ третьої особи у справу на стороні відповідача ( у новій редакції) ( т.ІV, а.с.1-17).

10 липня 2020 року представником позивача подано заяву з процесуальних питань ( т.ІV, а.с.18-25).

13 липня 2020 року ухвалою Печерського районного суду м.Києва представнику відповідача 2 відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів, ухвалою Печерського районного суду м.Києва представнику відповідача 2 відмовлено в задоволенні клопотання про виклик експерта, ухвалою Печерського районного суду м.Києва представнику відповідача 2 відмовлено в задоволенні клопотання про вступ третьої особи у справу на стороні відповідача, ухвалою Печерського районного суду м.Києва представнику відповідача 2 відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення проваджен6ня у справі ( т.ІV, а.с.40-43).

13 липня 2020 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті ( т.ІV, а.с46).

13 липня 2020 року від представника відповідача 2 надійшли доповнення до заяви про вступ третьої особи у справу на стороні відповідача 2 ( у новій редакції) ( т.ІV, а.с. 48-54).

28 серпня 2020 року від представника відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (т.ІV, а.с. 69-71).

28 серпня 2020 року від представника відповідача 2 надійшло клопотання про закриття провадження у справі (т.ІV, а.с. 72).

28 серпня 2020 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та відмовлено в задоволені клопотання про закриття провадження у справі. (т.ІV, а.с. 75-76).

В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався.

06 квітня 2021 року представником позивача подано письмовий виклад промови в судових дебатах (т.ІV, а.с. 212-250).

02 липня 2021 року представником відповідача 2 подано клопотання про доручення доказів ( т. V, а.с. 43-49).

29 жовтня 2021 року представником позивача подано клопотання про доручення доказів ( т. V, а.с. 71-90).

13.12.2021 року представник позивача в судовому засіданні подала письмовий виклад промови в судових дебатах з розрахунком стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ( т. V, а.с. 103-125).

Під час розгляду справи представники позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача 1 вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказав, що позов є необґрунтованим та безпідставним.

Представник відповідача 2 вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказав, що позов є необґрунтованим та безпідставним.

Суд вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача 1, представника відповідача 2, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, 16 червня 2014 року, як вбачається з матеріалів справи й не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, ОСОБА_4 була призначена на посаду ректора НМУ ім.. О.О. Богомольця відповідно до Контракту № 791, укладеного між Позивачем та Відповідачем-1 ( т.І, а.с.20-24).

Відповідно до пункту 7.1. Контракту цей Контракт діє з 16 червня 2014 року до 16 червня 2021 року.

Наказом МОЗ України «Про звільнення ОСОБА_4 » № 14-о від 30.03.2018 ОСОБА_4 звільнено з 16.04.2018 з посади ректора НМУ за невиконання умов контракту, п. 8 ст. 36 КЗпП України.

20.09.2018 рішенням Печерського районного суду міста у справі № 757/18790/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.12.2018 та постановою Верховного Суду від 03.04.2019, визнано незаконним та скасовано Наказ МОЗ України «Про звільнення ОСОБА_4 » № 14-о від 30.03.2018, поновлено ОСОБА_4 на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця.

Наказом МОЗ України №47-о від 01.10.2018 позивача поновлено на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця на підставі рішення Печерського районного суду міста у справі № 757/18790/18-ц від 20.09.2018 та окремого доручення заступника Міністра охорони здоров`я України Ковтонюка П.А . від 01.10.2018 №21.

Наказом МОЗ України № 48-о від 01.10.2018 позивача було звільнено з посади ректора НМУ імені О.О. Богомольця за невиконання умов контракту, п. 8 ст. 36 КЗпП України.

20.11.2019 рішенням Печерського районного суду міста у справі № 757/54290/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01.12.2020 та постановою Верховного Суду від 13.10.2021, визнано незаконним та скасовано Наказ МОЗ України «Про звільнення ОСОБА_4 » № 48-о від 01.10.2018, поновлено ОСОБА_4 на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця.

Наказом МОЗ України №08-о від 01.10.2018 позивача поновлено на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця на підставі рішення Печерського районного суду міста у справі № 757/18790/18-ц від 20.09.2018 та окремого доручення заступника Міністра охорони здоров`я України Ковтонюка П.А. від 01.10.2018 №21.

Наказом МОЗ України № 1-о від 08.01.2019 «Про звільнення ОСОБА_4 » відповідно до пункту 1 якого наказано вважати ОСОБА_4 поновленою на посаді ректора НМУ ім. О.О.Богомольця з 26.12.2018 року. Відповідно до пункту 2 цього ж Наказу № 1-о Міністерством охорони здоров`я України наказано звільнити 08 січня 2019 року ОСОБА_4 з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця за порушення умов контракту № 791 від 16 червня 2014 року та прогул з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року.

На підставі наказу МОЗ України, 09 січня 2019 року НМУ ім. О.О. Богомольця було видано накази № 35-л «Про поновлення на посаді ОСОБА_4 » та № 36-л «Про звільнення ОСОБА_4 », а до трудової книжки внесено запис про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

08.12.2020 рішенням Печерського районного суду міста у справі № 757/6362/19-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.11.2021, визнано незаконним та скасовано Наказ МОЗ України «Про звільнення ОСОБА_4 » 36-л від 09 січня 2019 року, поновлено ОСОБА_4 на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця.

Наказом МОЗ України № 4-о від 18 січня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_4 » визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 08 січня 2019 року №1-о. Відповідно по п.2 наказу Позивача поновлено на посаді ректора НМУ ім.. О.О.Богомольця і відповідно до п. 3 наказу Позивача звільнено з посади ректора НМУ імені О.О. Богомольця за невиконання умов контракту, та підпункту 3 пункту 1 Розділу ІІІ Статуту НМУ ім.. О.О.Богомольця.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

У відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України підставами розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Судом встановлено, що на правовідносини між позивачем, як ректором закладу вищої освіти та відповідачем поширюється також законодавство України про вищу освіту.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України «Про освіту», «;Про наукову і науково-технічну діяльність», цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про вищу освіту» управління у сфері вищої освіти у межах своїх повноважень здійснюється, зокрема, галузевими державними органами, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти.

Відповідно до п. 4 розділу І Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця університет утворений у формі державної установи, що знаходиться в управлінні Міністерства охорони здоров`я України та працює на засадах неприбутковості.

Положеннями ч. 2 ст. 13 Закону України «Про вищу освіту», передбачено, що державні органи, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти, зокрема, безпосередньо або через уповноважений ними орган реалізують права та обов`язки засновника, передбачені цим та іншими законами України, стосовно закладів вищої освіти, що належать до сфери їх управління.

Отже, НМУ ім. О.О. Богомольця належить до сфери управління МОЗ України, який має право безпосередньо реалізувати права та обов`язки засновника стосовно НМУ ім. О.О. Богомольця.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган, зокрема, укладає в місячний строк контракт з керівником закладу вищої освіти, обраним за конкурсом у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 3 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов`язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника закладу вищої освіти. Протягом 10 днів з дня завершення терміну подання відповідних пропозицій вносить (вносять) кандидатури претендентів, які відповідають вимогам цього Закону, до закладу вищої освіти для голосування.

Керівник закладу вищої освіти обирається шляхом таємного голосування строком на п`ять років у порядку, передбаченому цим Законом і статутом закладу вищої освіти.

Брати участь у виборах керівника закладу вищої освіти мають право:

- кожен науковий, науково-педагогічний та педагогічний штатний працівник закладу вищої освіти;

- представники з числа інших штатних працівників, які обираються відповідними працівниками шляхом прямих таємних виборів;

- виборні представники з числа студентів (курсантів), які обираються студентами (курсантами) шляхом прямих таємних виборів.

З особою (кандидатурою), яка набрала більше 50 відсотків голосів осіб, які мають право брати участь у виборах, засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) укладає контракт строком на п`ять років не пізніше одного місяця з дня її обрання.

Тобто, посада ректора НМУ ім. О.О. Богомольця є виборною. За результатами проведеного конкурсу на заміщення посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця МОЗ України укладає контракт з особою, обраною у порядку, передбаченому статтею 42 Закону України «Про вищу освіту».

Із наказу № 1-о «Про звільнення ОСОБА_1 » вбачається, що МОЗ України при винесення вказаного наказу керувався ЗУ «Про вищу освіту».

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.п. 7 п. 1 розділу ІІІ Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця МОЗ України за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування Університету достроково розриває контракт з ректором Університету з підстав, визначених законодавством про працю чи за порушення цього Статуту та умов контракту.

У відповідності до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту» вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти є загальні збори (конференція) трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів (курсантів).

Відповідно до п. 1 розділу VІ Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця вищим колегіальним органом громадського самоврядування Університету є конференція трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах, зокрема: автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів.

Нормою п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» права закладу вищої освіти, що визначають його автономію, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені іншими законами чи нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про освіту» суб`єкт освітньої діяльності має право самостійно приймати рішення з будь-яких питань у межах своєї автономії, визначеної цим Законом, спеціальними законами та/або установчими документами, зокрема з питань, не врегульованих законодавством.

Отже, ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» не передбачено повноважень МОЗ України на дострокове розірвання контракту з ректором закладу вищої освіти з власної ініціативи за відсутності подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти.

МОЗ України не надав суду доказів про існування, станом на 18 січня 2019 р., подання чи рішення конференції трудового колективу НМУ ім. О.О. Богомольця щодо дострокового розірвання Контракту або звільнення ОСОБА_4 з посади ректора університету.

Відтак, позивача звільнено з порушенням процедури, встановленої Законом України «Про вищу освіту».

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року № 452/970/17 звільнення працівника на підставі п. 8 статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом - не може вважатись законним без визначення конкретного умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

Так, пунктом 3 Наказу МОЗ України «Про звільнення ОСОБА_4 » № 4-о від 18 січня 2019 року визначено: «звільнити 18 січня 2018 року ОСОБА_4 з посади ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця за невиконання умов контракту (п. 3.12., 3.15., 3.17, 3.22., 3.31., 3.35., 3.37.)».

Проте, МОЗ України не вказало, в чому саме полягає порушення ректором пунктів п. 3.12., 3.15., 3.17, 3.22., 3.31., 3.35., 3.37 Контракту та не надав суду жодних документів, які підтверджують порушення позивачем вказаних пунктів

Відсутність порушення Позивачем умов Контракту підтверджується висновком судового експерта Болоніної Ірини Володимирівни (свідоцтво № 1939 від 30 березня 2018 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України) за результатами проведення судово-економічної експертизи від 31 липня 2018 року № 05/07-18, складеного на замовлення Позивача та Постановою Верховного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/18790/18-ц, в якій суд дійшов висновку, що підставою для звільнення ОСОБА_4 з посади ректора НМУ ім.. О.О.Богомольця є невиконання загальних пунктів контракту, які регулюють широке коло повноважень керівника навчального закладу. При цьому Відповідачем 1 не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у діях позивача порушень вищезазначених пунктів контракту.

Нормою ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Частиною першою ст. 106 ЦПК України передбачається, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Отже, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази щодо підтвердження порушення позивачем п.п. п. 3.12., 3.15., 3.17, 3.22., 3.31., 3.35., 3.37 Контракту.

Судом досліджено документи, які зазначені в оскаржуваному наказі, як підстава для звільнення позивача. При цьому судом встановлено, що зазначені документи не містять посилань та не підтверджують порушення позивачем умов Контракту.

Крім того, суд враховує, що в матеріалах справи містяться докази існування конфлікту між позивачем та відповідачем, починаючи з 2017 року, що може свідчити про упереджене ставлення відповідача до позивача, зокрема, під час винесення оскаржуваного наказу.

До того ж, порушення МОЗ України порядку звільнення Позивача з виборної посади було встановлено рішенням Печерського районного суду м.Києва від 20 вересня 2018 року у справі № 757/18790/18-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року та постановою Верховного суду України від 03 квітня 2019 року. Незаконність звільнення Позивача з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця також встановлено рішенням Печерського районного суду м.Києва від 28 листопада 2019 року у справі № 757/54290/18-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року. Незаконність звільнення Позивача з посади ректора НМУ ім. О.О.Богомольця також встановлено рішенням Печерського районного суду м.Києва від 08 грудня 2020 року у справі № 757/6362/19-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що Відповідач 1 безпідставно, необґрунтовано та незаконно вчетверте звільнив Позивача з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця, тому позовна вимога в частині визнання незаконним та скасування наказу Міністерства охорони здоров`я України від 18 січня 2019 року №4-о "Про звільнення ОСОБА_4 " - підлягає задоволенню.

Щодо поновлення Позивача на посаді ректора НМУ ім.. О.О.Богомольця, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір.

Оскільки дія контракту про призначення ОСОБА_4 на посаду ректора НМУ ім. О.О. Богомольця закінчилася 16 червня 2021 року, то позовні вимоги в частині поновлення Позивача на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця - задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Так, Позивачем заявлено вимогу про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, а саме з 21 січня 209 року по день ухвалення рішення судом.

Проте, в письмовому викладі промови в судових дебатах, представник позивача зазначила період вимушеного прогулу з 09 грудня 2020т року по 1 червня 2021 року включно, мотивуючи тим, що період за яким Позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у даній справі частково збігається з періодом, за який стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у справах № 757/54290/18-ц та № 757/6362/19-ц, а саме: з 21 січня 2019 року по 08 грудня 2020 року, до того ж, додатково представник позивача зазначила, що 16 червня 2021 року закінчився строк дії контракту № 791, відповідно до якого Позивач була вповноважена обіймати посаду ректора НМУ ім.. О.О. Богомольця.

У зв`язку з цим, Позивач вважає, що період вимушеного прогулу, за який підлягає стягненню середній заробіток у даній справі, наступний: з 09 грудня 2020 року по 16 квітня 2021 року.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Згідно п. 1 Порядку, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Суд бере до уваги той факт, що відповідно до довідки НМУ ім.. О.О.Богомольця № 120/5-414 від 05.06.2018 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_4 становить 1 020 грн. 19 коп.

Період вимушеного прогулу становить 418 днів з 13.11.2019 року по 16.06.2021 року включно. Таким чином, середній заробіток, який повинен бути виплачений Позивачу за час вимушеного прогулу,становить:

1 020 грн. 19 коп. * 418 днів = 46 439 грн. 42 коп.

Крім того в матеріалах справи містить копія довідки ТОВ «Медичний центр «ДОБРОБУТ-ПОЛІКЛІНІКА» № 25/06/020 від 25.06.2020 р. про те, що Позивач працює і ТОВ «Медичний центр «ДОБРОБУТ-ПОЛІКЛІНІКА» на посаді лікаря кардіолога та копія довідки ТОВ «Медичний центр «ДОБРОБУТ-ПОЛІКЛІНІКА» від 25.06.2020 року № ДП00000017 про те, що за весь час роботи у ТОВ «Медичний центр «ДОБРОБУТ-ПОЛІКЛІНІКА» з червня 201 року по травень 2020 року Позивач отримала 100 285 грн. 70 коп.

Згідно п. 32 Постанови ВСУ від 06 листопада 12 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи ( одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Отже, задовольняючи вимоги Позивача, та враховуючи рішення судів у справі № 757/54290/18-ц, отриманий ОСОБА_4 заробіток за новим місцем роботи за період з 13 листопада 2019 року по травень 2020 року підлягає відрахуванню із суми присудженого заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2019 року загальна кількість робочих днів становила 21 день, сума до виплати ОСОБА_4 за листопад 2019 року відповідно до вищевказаної Довідки від 25.06.2020 року № ДП00000017 становила 12 680, 00 грн.

При цьому, з 13.11.2019 року по 30.11.2019 року кількість робочих днів становила 13, за які ОСОБА_4 отримала від ТОВ «Медичний центр «ДОБРОБУТ-ПОЛІКЛІНІКА» заробітну плату у розмірі: 603,80 грн. * 13 днів = 7 849, 40 грн.

Крім цього, відповідно до довідки, ОСОБА_4 отримала від ТОВ «Медичний центр «ДОБРОБУТ-ПОЛІКЛІНІКА» заробітну плату у розмірі: у грудні 2019 року - 11 742, 96 грн, у січні 2020 року - 10 742, 48 грн., у лютому 2020 року - 16 992, 50 грн., у березні 2020 року - 7 992, 26 грн.

Таким чином, отриманий Позивачем заробіток за новим місцем роботи за період з 13 листопада 2019 року по травень 2020 року становить: 55 319, 60 грн.

Враховуючи зазначене,середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з НМУ ім.. О.О. Богомольця становить: 426 439 грн. 42 коп. - 55 319 грн. 60 коп. = 371 119 грн. 82 коп. Від цієї суми слід відняти суму 274 431,11 грн. ( сума яка була стягнута з НМУ ім.. О.О. Богомольця на користь Позивача у справі № 757/6362/19-ц в рахунок стягнення заробітку з вимушений прогул).

Отже, стягненню з НМУ ім. О.О. Богомольця на користь Позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2020 року по 16 квітня 2021 року включно, у розмірі 99 688 ( дев`яносто дев`ять тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн. 71 коп.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити, що за приписами статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно приписів ст.ст.11, 13, 16 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України наділяє кожну особу правом на відшкодування моральної шкоди грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 1167 ЦК України за завдану моральну шкоду фізичній особі покладає відповідальність за завдану моральну шкоду та обов`язок її відшкодувати на особу, яка її завдала.

Отже стягнення моральної шкоди є похідними позовними вимогами від позовних вимог позивача щодо визнання порушених норм трудового законодавства, що призвели до порушення прав та інтересів позивача. Цивільно-правова відповідальність за заподіяну моральну шкоду не може наступити по відношенню до відповідача тому, що відсутні ознаки цивільного правопорушення.

Відповідно до роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 3 Постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема, фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у пунктах 4, 5, 9 Постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд вважає, оскільки позивачем не доведено, наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідачів та завданою моральною шкодою, не обґрунтовано розмір моральної шкоди, доводи про заподіяння їй моральної шкоди є безпідставними та недоведеними.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору в розмірі 2689,40 грн. підлягають стягненню з відповідача 1 Міністерства охорони здоров`я України в сумі 1 344,70 грн. та з відповідача 2 Національного медичного університету імені О.О. Богомольця в розмірі 1 344,70 грн.

Керуючись ст. ст. 8, 19, 43, 55 Конституції України, Законом України «Про вищу освіту», ст. ст. 1, 2, 2-1, 3, 4, 5-1, 21, 23, 36, 235 КЗпП України, ст. ст. 1, 2, 4, 5, 12,13, 76, 81-83, 89, 95, 102, 106, 141, 258, 259, 263-266, 273-279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до Міністерства охорони здоров`я України, Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України від 18 січня 2019 року №4-о "Про звільнення ОСОБА_4 ".

Стягнути з Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2020 року по 16 червня 2021 року у розмірі 99 688,71 грн.

Стягнути з Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця на користь ОСОБА_4 1 344,70 грн. судового збору.

Стягнути з Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_4 1 344,70 грн. судового збору.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач 1 - Міністерства охорони здоров`я України, адреса: 01021, м.Київ, вул.Грушевського, 7, .

Відповідач 2 - Національний медичний університет ім. О.О.Богомольця, адреса: 01001, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 13, .

Суддя О.М.Соколов