Справа № 127/9956/20
Провадження № 22-ц/801/460/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 рокуСправа № 127/9956/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року, ухвалене суддею Федчишеним С.А. в м. Вінниці, повне рішення складено 08 грудня 2020 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 06.09.2013 на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , видане 06.09.2013 державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Левчук Іриною Вікторівною на ім`я ОСОБА_4 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на 100% житлового будинку з належними йому господарськими будівлями та спорудами за вказаною вище адресою.

Спадкоємцями першої черги після смерті батька є вона та її рідна сестра - ОСОБА_6 . Подавши до Другої вінницької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом, вона фактично прийняла спадщину на 1/2 частку житлового будинку. Свідоцтва про право на спадщину не отримувала.

Її сестра - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на іншу 1/2 частку батьківського будинку, яку прийняла дочка спадкодавиці ОСОБА_4 .

У подальшому ОСОБА_1 стало відомо, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.09.2013 ОСОБА_4 є власником цілого житлового будинку за вказаною вище адресою.

Однак, позивач є власником 1/2 частки житлового будинку, як спадкоємець, і їй не зрозуміло та невідомо, на підставі якого документа держреєстратор Вінницького міського управління юстиції Вінницької області зареєстрував цілий будинок на ім`я ОСОБА_4 .

При видачі відповідачці свідоцтва про право на спадщину не було враховано, що вона фактично успадкувала половину житлового будинку, і даним свідоцтвом порушуються її спадкові права.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позову у даній справі.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скарга мотивована тим, що помилковим є висновок суду про неприйняття нею спадщини після смерті батька; судом залишено поза увагою, що свідоцтво про право власності відповідачу було видано нотаріусом лише на 1/2 частину спірного житлового будинку; судом в порушення вимог ЦПК України відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відзив, направлений на електронну адресу суду від імені ОСОБА_7 ( ОСОБА_4 ) не приймається судом до уваги, оскільки відзив не підписаний особою, яка його подала, та направлений з електронної адреси, відомості про яку в матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 не прийняла спадщину після смерті батька, прийшов до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 15.07.2003 (а.с.14 т.1).

Із копії спадкової справи №322/99 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 слідує, що 05.11.1999 до Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявою звернулася ОСОБА_1 , в якій зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 . На день смерті спадкодавця залишилося майно, яке складається з цілого житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , яке вона приймає. Просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане майно. Повідомила, що крім неї є ще дочка спадкодавця - ОСОБА_6 (а.с.131-132 т.1).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину , якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.2 ст.549 ЦК УРСР).

Оскільки ОСОБА_1 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Цей факт підтверджується також листом завідувача Другої вінницької державної нотаріальної контори №1705/02-14 від 29.12.2020, який доданий ОСОБА_1 до апеляційної скарги, у якому зазначено, що заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 подано вчасно, у шестимісячний строк, і на підставі цієї заяви заведено спадкову справу. Державний нотаріус помилково не помітив вказану заяву від 05.11.1999 (а.с.52 т.2).

Лист Другої вінницької державної нотаріальної контори від 03.06.2003 на ім`я ОСОБА_1 , на який послався суд першої інстанції та відповідно до якого нотаріус повідомив ОСОБА_1 про неприйняття нею спадщини на протязі встановленого ст. 549 ЦК України строку, не свідчить про факт неприйняття ОСОБА_1 спадщини після смерті батька, за наявності в спадковій справі згаданої вище заяви від 05.11.1999, і не може бути беззаперечним доказом, при наявності інших доказів, які стверджують протилежне.

Суд першої інстанції залишив вказане поза увагою та, взявши до уваги лист нотаріальної контори від 03.06.2003, прийшов до хибного висновку про неприйняття ОСОБА_1 спадщини відповідно до законодавства, що діяло на момент відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 05.10.2004 (а.с.154 т.1).

Так, із копії спадкової справи №70/2005 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 (сестри ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_5 ) слідує, що 04.03.2005 до Другої вінницької державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_4 із заявою, в якій вказала, що на день смерті матері залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , яке вона прийняла після смерті свого батька ОСОБА_5 , але не оформила своїх спадкових прав. Вказане майно вона приймає та просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане майно (а.с.149 т.1).

25.12.2007 ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке складається з цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємицею якого в 1/2 частці була його дочка ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Самочинно зведені об`єкти в свідоцтво про право на спадщину за законом не включені. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №2-4354 (а.с.175 т.1).

Дублікати вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом видавалися представнику ОСОБА_6 26.01.2011 та 11.02.2013.

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №12323273 від 25.12.2007 вбачається, що до розділу «спадкове майно» в опис майна внесено відомості щодо видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку (а.с.176 т.1).

10.02.2011 реєстратор Сайченко Н.А. на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2007, дублікат якого виданий 26.01.2011, зареєстрував право власності ОСОБА_4 на весь житловий будинок по АДРЕСА_1 , що слідує з витягу про державну реєстрацію прав №28969079 від 10.02.2011 (а.с.188 т.1).

Як встановлено з копій реєстраційної справи на буд. АДРЕСА_1 , наданих Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, рішенням виконкому Вінницької міської ради від 27.06.2013 №1473 «Про оформлення права приватної власності на об`єкти нерухомого майна» вирішено, в тому числі: оформити право приватної власності громадянам на об`єкти нерухомого майна: 1.3. ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому в АДРЕСА_1 , - в зв`язку зі зміною технічних параметрів. Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №9157 від 27.08.2012.

Вказаним рішенням також зобов`язано реєстраційну службу Вінницького міського управління юстиції видати свідоцтво про право власності на житло та зареєструвати права на об`єкти нерухомого майна згідно з чинним законодавством (а.с.108 т.1).

06.09.2013 ОСОБА_4 реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області видано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок (а.с.199 т.1). Право власності зареєстровано за ОСОБА_4 06.09.2013 на підставі свідоцтва про право власності від 06.09.2013 (а.с.200 т.1).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати видане 06.09.2013 на ім`я ОСОБА_4 свідоцтво про право власності, мотивуючи тим, що 1/2 частку спірного житлового будинку вона успадкувала після смерті батька, заяву про відмову від спадщини не подавала, а тому незаконною видачою свідоцтва порушено її спадкові права.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а згідно із п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.

За змістом частини 4 статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до приписів статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Проаналізувавши наявні в копіях матеріалів реєстраційної справи документи, апеляційний суд робить висновок, що підставою для видачі ОСОБА_4 реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції оспорюваного свідоцтва стало саме рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.06.2013 №1473 «Про оформлення права приватної власності на об`єкти нерухомого майна».

У даному випадку ОСОБА_1 оскаржує свідоцтво на право власності ОСОБА_4 , однак, правові підстави набуття відповідачем права власності судом першої інстанції не встановлювалися та, відповідно, не оцінювалися.

Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Таким чином, для скасування свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно має бути визнано незаконним та скасовано рішення органу, на підставі якого було видано оспорюване свідоцтво, в даному випадку - рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.06.2013 №1473 «Про оформлення права приватної власності на об`єкти нерухомого майна».

Вказане кореспондується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09 березня 2021 року у справі №756/4120/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 27 травня 2020 року №442/2771/17.

Вимога про визнання рішення виконавчого комітету міської ради незаконним та його скасування судом першої інстанції не розглядалася.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК України відмовив у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, яка була подана до початку першого судового засідання. У ній позивач, крім визнання незаконним свідоцтва про право власності від 06.09.2013, просила скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок, проведену 10.02.2011 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2007, та визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.06.2013 в частині оформлення права приватної власності ОСОБА_4 на спірний житловий будинок.

Так, з матеріалів справи слідує, що у судовому засіданні 03.12.2020 представником позивача заявлені клопотання про прийняття заяви про збільшення позовних вимог та про залучення співвідповідачів.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2020 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів виконавчого комітету Вінницької міської ради та КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», у зв`язку із порушенням строків подання відповідної заяви (а.с.26 т.2).

Подану в судовому засіданні 03.12.2020 представником позивача заяву про збільшення позовних вимог протокольною ухвалою повернуто останньому (а.с.22 т.2).

Ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржувала.

Апеляційний суд, при перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, не може виходити за межі заявлених у суді першої інстанції вимог.

Оскільки судом першої інстанції не було прийнято заяву про збільшення позовних вимог і не було залучено відповідачів за новими позовними вимогами, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості прийняти заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, а відтак і залучити на стадії апеляційного перегляду справи співвідповідачів, яких стосуються вимоги такої заяви.

Хоча апеляційний суд під час апеляційного перегляду справи встановив, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , однак, зважаючи на те, що позовні вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок фактично є похідними від вимог про скасування незаконного рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.06.2013 (на підставі якого видане оспорюване свідоцтво), і яке не оспорено позивачем в судовому порядку, наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав - у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи, що апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, ОСОБА_3 , про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко