Справа № 182/7144/19
Провадження № 2/0182/31/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24.03.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лошкарівської сільської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог посилалась на наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , 1927 року народження. Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_1 від 07 вересня 1987 року. За життя померлий заповіту не залишив. На момент смерті ОСОБА_2 мешкав за адресою: АДРЕСА_1 разом з нею (довідка Виконкому Лошкарівської сільської ради від 26.09.2018 року, вих.№ 848). Разом з померлим ОСОБА_2 вона мешкала з грудня 1991 року, доглядала його, оскільки він потребував сторонньої допомоги, поховала його та проживає за адресою: АДРЕСА_1 дотепер (доглядає та ремонтує будинок, обробляє прилеглу земельну ділянку та сплачує всі належні платежі) (довідка Виконкому Лошкарівської сільської ради від 26.09.2018 року вих.№ 847). З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, вона звернулась до Першої нікопольської державної нотаріальної контори. Проте, Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 травня 2019 року їй відмовлено у видачі зазначеного вище свідоцтва в зв`язку з тим, що не встановлено факт прийняття спадщини та немає підтвердження родинних відносин зі спадкодавцем. Оскільки спадкоємець помер у 1992 році, до цих правовідносин застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Відповідно до п.4.1 ст.549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР, визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Оскільки вона мешкала разом з ОСОБА_2 на день його смерті, в повному обсязі та належним чином несе тягар утримання спадкового майна після смерті спадкодавця, це свідчить про фактичне прийняття спадщини. Але, при цьому, між нею та померлим ОСОБА_2 відсутні родинні зв`язки, що унеможливлює визнання за нею права власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. З моменту смерті ОСОБА_2 жодних претендентів на право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 не з`являлось. Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 травня 2019 року, спадкоємців за законом або за заповітом немає, а власником зазначеного будинку дотепер є ОСОБА_2 . Оскільки вона володіє житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 вже більше 27 років (з липня 1992 року), вважає, шо набула право власності на зазначений будинок за набувальною давністю. Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч.1). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4). Таким чином, вона може реалізувати своє право власності, що виникає за набувальною давністю, на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 лише через звернення до суду із відповідною позовною заявою. Верховний суд України в Постанові від 20 травня 2019 року по справі №205/6780/16-ц зазначив, що, відповідно до положень частин 1,4 ст.344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно, на підставі ст.344 Цивільного кодексу України (яка визначена підставою позову), можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння; відкритості; безперервності. У розумінні наведених положень володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Встановлення характеру володіння (добросовісне й недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, безперервним упродовж визначених законом строків (для нерухомого майна упродовж 10 років, а для рухомого майна - 5 років). Отже. суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто, ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Її володіння житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 повністю відповідає всім вище переліченим вимогам щодо володіння: оскільки з моменту смерті ОСОБА_2 та до цього часу ніхто не заявляв своє право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , вважала, що спадщину фактично прийняла, тому і володіє будинком добросовісно та відкрито. Житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 володіє безперервно з моменту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що становить більше 27 років. За таких обставин звернулась до суду.

В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі (а.с.37).

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.36).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши свідків, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , 1927 року народження (а.с.6). Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_1 від 07.09.1987 року (а.с.8-13, 17-21). За життя померлий заповіту не залишив. На момент смерті спадкодавець ОСОБА_2 мешкав за адресою: АДРЕСА_1 разом з позивачкою по справі ОСОБА_1 (а.с.7). Разом з ОСОБА_2 позивачка мешкала з грудня 1991 року (а.с.7), доглядала його, оскільки він потребував сторонньої допомоги, поховала його та продовжує проживати за адресою спадкового будинку: АДРЕСА_1 (доглядає та ремонтує будинок, обробляє прилеглу земельну ділянку та сплачує всі належні платежі) (а.с.15). З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка звернулась до Першої нікопольської державної нотаріальної контори. Однак, Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.05.2019 року їй відмовлено у видачі зазначеного вище свідоцтва в зв`язку з тим, що не встановлено факт прийняття спадщини та немає підтвердження родинних відносин зі спадкодавцем (а.с.14).

Оскільки спадкодавець помер у 1992 році, до цих правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до п.4.1 ст.549 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.

Згідно ч.2 ст.1220 ЦК України, ст.525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Оскільки судом встановлено, що позивачка мешкала разом з ОСОБА_2 на день його смерті, в повному обсязі та належним чином несе тягар утримання спадкового майна після смерті спадкодавця, суд вважає. що вона фактично прийняла спадщину. З моменту смерті ОСОБА_2 жодних претендентів на право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 не було, що підтверджує й Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.05.2019 року (а.с.14).

Верховний суд України в Постанові від 20.05.2019 року по справі № 205/6780/16-ц зазначив, що, відповідно до положень частин 1,4 ст.344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно, на підставі ст.344 Цивільного кодексу України (яка визначена підставою позову), можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння; відкритості; безперервності. У розумінні наведених положень володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Встановлення характеру володіння (добросовісне й недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, безперервним упродовж визначених законом строків (для нерухомого майна упродовж 10 років, а для рухомого майна - 5 років). Отже. суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто, ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Судом встановлено, що володіння позивачкою житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 повністю відповідає всім вище переліченим вимогам щодо володіння: оскільки з моменту смерті ОСОБА_2 та до цього часу ніхто не заявляв своє право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , позивачка спадщину прийняла фактично, володіє будинком добросовісно та відкрито з моменту смерті спадкодавця ОСОБА_2 , що становить більше 27 років.

Дані обставини в судовому засіданні підтвердили й свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Так, свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що ОСОБА_1 знає як односельчанку. Оскільки народилась та виросла в селі, знає всіх. Померлий нині ОСОБА_2 був приїжджим і родичів у нього не було. Позивачка ОСОБА_1 доглядала за ним, вона теж приїжджа. На яких умовах ОСОБА_1 доглядала за ОСОБА_2 , їй невідомо, але вона, дійсно, проживала з померлим однією сім`єю і після його смерті залишилась проживати в його будинку із своєю сім`єю.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що її бабуся проживала по сусідству з ОСОБА_2 і вона часто в неї бувала. Знає, що за ОСОБА_2 доглядала ОСОБА_1 . ОСОБА_1 із своєю сім`єю проживає в будинку ОСОБА_2 й зараз.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

У п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 pоку, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Аналіз ст.344 ЦК України дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Відповідно до Постанови Верховного суду України від 30 травня 2019 року по справі №753/15469/18, володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивачка, дійсно, відкрито і добросовісно володіє житловим будинком АДРЕСА_1 з 1992 року, утримує його, сплачує всі комунальні послуги, що свідчить про те, що позивач є добросовісним набувачем. Судом також не встановлено, що існують інші особи, які б претендували на вказаний будинок.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на житловий будинок за позивачем, у відповідності до ст.344 ЦК України, за набувальною давністю підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.344 ЦК України, ст.4, 13, 81, 200, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку (літ.А), загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 29,4 кв. м.; сараю (літ.Б), загальною площею 11,5 кв.м.; сараю (літ.Б1), загальною площею 12,5 кв.м.; підвалу (літ.Гпд), загальною площею 10,4 кв.м.; вбиральні (літ.Ж), № 1 - № 6 паркану, № 7 криниця, № І замощення; за набувальною давністю.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал