ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року

м. Харків

справа № 646/559/17

провадження № 22-ц/818/441/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Харківська міська рада, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації, Головне територіальне управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року ухвалене у складі судді Єжова В.А.,

УСТАНОВИВ:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом, в якому просив визнати фіктивним розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_3 та анулювати актовий запис про розірвання шлюбу №362 від 30.05.1979 складений Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції; визнати за ним право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ( надалі Квартира), з 1987 року по теперішній час; скасувати розпорядження органу приватизації Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради № 50579 від 29.11.1999 про безоплатну передачу Квартири у приватну власність ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло 9-99-204129 від 29.11.1999 на Квартиру на ім`я ОСОБА_3 .

Позовна заява обґрунтована тим, що 07.05.1977 він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 . Після реєстрації шлюбу вони проживали в АДРЕСА_2 , де позивач зареєстрував своє місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначена квартира належала його дружині на праві користування. Окрім нього та дружини у квартирі проживала мати дружини ОСОБА_5 . 02.11.1978 ОСОБА_5 вийшла заміж та переїхала проживати до чоловіка за адресою: АДРЕСА_1 . 30.05.1979 шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано, після чого остання зареєструвалася разом з матір`ю за адресою Квартири. Позивач зазначає, що розірвання шлюбу є фіктивним, оскільки у подружжя була мета не припинити сімейні відносини, а вирішити житлові питання. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати спільно та вести спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати дружини ОСОБА_5 та з 1989 року ОСОБА_3 було визнано наймачем Квартири. З 1987 року позивач з дружиною стали проживати в Квартирі, в 17.09.1991 вони купили житловий будинок АДРЕСА_3 , який був оформлений на ОСОБА_3 01.12.1993 ОСОБА_1 зареєструвався за адресою зазначеного будинку, проте фактично проживав в Квартирі, де продовжує проживати дотепер. Факт проживання за зазначеною адресою підтверджується фактом оформлення ним пенсії та відвідування медичних закладів за місцем постійного проживання, утриманням ним Квартири. Тільки після смерті дружиниу листопаді 2016 рок, позивач з`ясував, що Квартиру було приватизовано 29.11.1999. До цього часу позивач був впевнений, що квартира належить до державного житлового фонду і він, як член сім`ї наймача, набуває рівного з іншими членами сім`ї права користування квартирою та має право на приватизацію. Після смерті дружини ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та дізнався, що померла за життя склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 представляла як адвокат його інтереси у суді. Позивач зауважує, що він протягом 27 років проживає у спірній квартирі та внаслідок порушення процедури приватизації та протиправних дій адвоката ОСОБА_2 , може залишитися без житла. Іншого житла та коштів на його придбання позивач не має. Вважає, що його право на користування квартирою та право на приватизацію квартири як наймача було порушено, приватизація квартири відбулася незаконно.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.11.2018 було позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про визнання фіктивним розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та анулювання актового запису про розірвання шлюбу залишено без розгляду( т.2 а.с. 14 15).

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 2 березня 2020 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено вселення та постійне проживання у спірній квартири як члена сім`ї наймача (в подальшому - власника), проведення приватизації квартири АДРЕСА_4 , з порушенням його прав та у незаконний спосіб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт постійного проживання у спірній квартирі разом ОСОБА_3 фактично не заперечувався відповідачем ОСОБА_2 , а зводилися до заперечень інших доводів, зокрема щодо фіктивності розірвання шлюбу. Також зазначає, що ОСОБА_2 визнавала той факт, що більше 27 років була знайома з ним та його померлою дружиною, вони були сусідами та допомагали один одному. Не заслуговують на увагу доводи щодо пропуску строку позовної давності, оскільки про приватизацію у 1999 році позивачу не було відомо до смерті ОСОБА_3 , тобто 2016 року. Вважає, що судом першої інстанції на підставі наданих доказів фактично визнано та не заперечувалося право користування житловим приміщенням позивачем з 29.11.1999 року. Проте, було відмовлено в повному обсязі у задоволенні позовних вимог, незважаючи на те, що однією з вимог позивача було визнання права користування спірним житловим приміщенням.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Вважає, доводи наведені в апеляційній скарзі необґрунтованими та безпідставними, а рішення суду законним та обґрунтованим, постановлене у відповідності до вимог норм матеріального та процесуального права. Зазначила, що твердження позивача щодо приватизації спірного житла він дізнався тільки після смерті ОСОБА_3 суперечить його ж твердженню про те, що він постійно проживав з нею як чоловік на протязі багатьох років.

У відзиві на апеляційну скаргу директор КП «ХМ БТІ» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 12.07.1999 зареєстрований по АДРЕСА_5 , що підтверджується даними паспорта громадянина України (т. 1, а.с. 10 - 12).

07.05.1977 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 присвоєно прізвище ОСОБА_6 . Зазначене підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (т. 1, а.с. 8).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Ленінським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 06.01.2017, 30.05.1979 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (т. 1, а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 14.11.2016 (т. 1, а.с. 13).

ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,8 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1999, реєстраційний № НОМЕР_3 (видане згідно з розпорядженням від 29.11.1999 №50579). Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т. 1, а.с. 14-15).

Комісія в складі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 27.12.2016 склала акт про те, що ОСОБА_1 дійсно постійно проживав та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 1987 року по теперішній час. Позивач проживав там з ОСОБА_3 як чоловік та дружина. Після смерті ОСОБА_3 в квартирі проживає ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 19).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку №4049 від 06.12.2016 у квартирі АДРЕСА_4 з 08.06.1979 по 12.11.2016 була зареєстрована власник квартири ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 20).

Відповідно до листа Харківської дирекції Поштамт - Центр поштового зв`язку №1 від 30.12.2016 №09-07-1585 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за період з червня 2014 по грудень 2016 року відділенням поштового зв`язку Харків-10 виплачувалась пенсія (т. 1, а.с. 21-22).

12.12.2012 ОСОБА_1 було посвідчено у приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу заповіт, згідно з яким він на випадок смерті зробив розпорядження: все належне на день смерті йому майно заповів ОСОБА_3 . У заповіті зазначено місцем проживання та реєстрації заповідача АДРЕСА_5 , а.с. 23).

З особистої картки водія ОСОБА_1 вбачається, що станом на 28.05.1982 позивач проживав в АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 24).

Довіреністю від 06.02.2012 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 вести справи по оформленню його спадкових прав на майно, що залишилося після смерті сестри ОСОБА_10 (т. 1, а.с. 25-26).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.09.1991 ОСОБА_3 придбала жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 30-32).

З домової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_5 , слідує, що ОСОБА_1 був зареєстрований у зазначеному будинку з 07.12.1993 по липень 1999 року та з 12.07.1999 по теперішній час (т. 1, а.с. 33-35).

Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України ОСОБА_1 з 13.07.1999 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 , а.с. 111).

ОСОБА_3 з січня 2007 року перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Основ`янського району Харківської міської ради як отримувач щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату користування житлом або його утримання та комунальних послуг. Згідно заяви ОСОБА_3 вона мешкає одна. Субсидія надавалася як одинокій непрацездатній особі, яка не має інших доходів, крім пенсії. Зазначене підтверджується листом №3147/07 від 25.05.2017 (т. 1, а.с. 112).

З вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 08.09.1999 вбачається, що ОСОБА_2 була захисником Семерніна Миколи Васильовича (т. 1, а.с. 113-114).

З копій квитанцій (т. 1, а.с. 36) вбачається, що ОСОБА_3 сплачувала: оранку городу за 1994 рік, земельний податок 04.12.1992. У вересні 1995 року земельний податок сплатив ОСОБА_1 Оплата здійснена до Чапаївської селищної ради Кегичівського району.

Відповідно до довідки ПАТ «Ощадбанк» №16-20/2690-С від 14.12.2016 ОСОБА_1 відсутній в списках громадян України, що мають право на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_5 . В приватизації житла за зазначеною адресою участі не приймав (т. 1, а.с. 37).

Відповідно до листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І.Ю. вих.№658/01-16 від 13.12.2016 позивачу рекомендовано звернутися до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років (т. 1, а.с. 38).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №45842526 від 18.11.2016 заповідач ОСОБА_3 залишила заповіт, посвідчений 21.07.2016 приватним нотаріусом Давидовою Я.Ф. (т. 1, а.с. 39-40).

В матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , серед іншого містяться: заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 156); інформаційна довідка зі Спадкового реєстру №46133993 від 13.12.2016 про відкриття спадкової справи після ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 160); витяг про реєстрацію в Спадковому реєстру №46134155 від 13.12.2016 (т. 1, а.с. 161); заява ОСОБА_1 про проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю з 1975 року по час відкриття спадщини (т. 1, а.с. 163); заповіт ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Давидовою Я.Ф., яким на випадок смерті заповідач все належне їй майно, що належатиме на день смерті та на яке вона матиме право, заповіла ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 167); заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 179).

Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1414/3 від 19.07.17 згідно матеріалів інвентаризаційних справ на квартиру АДРЕСА_6 , та квартиру АДРЕСА_7 встановлено, що відомості про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно станом на 31.12.2012 на ім`я ОСОБА_1 в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради відсутні (т. 1, а.с. 197-198).

Згідно листа Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» №118.34-07/524/22537/2017-20/вих від 25.09.2017 ОСОБА_1 в списках громадян України, які мають право на одержання приватизаційних паперів за адресами: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_8 , відсутній. Списання житлового чеку на приватизації частки державного житлового фонду за вказаними адресами ОСОБА_1 не проводив (т. 1, а.с. 208).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування.

Частинами 1, 3 статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини 1 статті 5 указаного закону в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Отже до членів сім`ї наймача для отримання права на передання у власність шляхом приватизації квартири необхідно встановити факт постійного проживання їх в квартирі разом з наймачем або зберігання за ними права на житло станом на день приватизації квартири.

Згідно із частиною 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Частина 1 статті 61 ЖК УРСР передбачає, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно з положенням статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як визначено частиною 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

За змістом пунктів 20, 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 (далі Положення) при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації.

Право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке приміщення постійним місцем проживання особи.

З досліджених доказів, зокрема паспорта позивача, будинкової книжки, вбачається, що в листопаді 1999 року його місце проживання було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 .

Належних, допустимих та достатніх доказів того, що у листопаді 1999 року ОСОБА_1 постійно проживав разом з наймачем у квартирі АДРЕСА_4 або зберігання за ним права на зазначене житло суду не надано.

Акт від 27.12.2016, складений комісією, що складається з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , констатує, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_4 з 1987 року. Однак, допитана під час розгляду справи судом першої інстанції у судовому засіданні як свідок ОСОБА_7 показала, що знає позивача з 2004 року. Другий член комісії ОСОБА_8 , допитана в якості свідка в судовому засіданні показала, що познайомилася з ОСОБА_6 приблизно в 1999 - 2001 роках.

Отже, вказаний акт не може бути належним доказом проживання позивача в спірній квартирі з 1987 року, а також на час приватизації житла ОСОБА_3 у листопаді 1999 року.

Лист Харківської дирекції Поштамт-Центр поштового зв`язку №1 від 30.12.2016 №09-07-1585 підтверджує отримання пенсії позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , лише за період з червня 2014 по грудень 2016 року, та не охоплює 1999 рік, коли була здійснена приватизація квартири ОСОБА_3 .

З матеріалів справи убачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано 30.05.1979, що виключає позивача з кола осіб, які станом на 1987 рік відносилися до членів сім`ї ОСОБА_3 . Факт постійного проживання з колишньої дружиною ОСОБА_3 та ведення з нею спільного господарства з 1987 року по день приватизації квартири позивачем не доведено.

Також позивачем не підтверджено оплату ним комунальних послуг за адресою спірної квартири: надані ним квитанції стосуються сплати податків за житло в с. Ульянівка Кегичівського району Харківської області.

Посилання ОСОБА_1 на те, що спірна квартира є його єдиним житлом не відповідає дійсності, оскільки реєстрація його місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 , надає йому право користування житлом за цією адресою. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.10.2012 у справі №2018/4677/2012 визнано право власності ОСОБА_1 на частки в двох об`єктах нерухомості, що є житловими приміщеннями.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не доведено факту його вселення у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , наймачем та постійного проживання як члена сім`ї наймача у період з 1987 року по день набуття права власності ОСОБА_3 шляхом приватизації 29.11.1999.

Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, право користування ОСОБА_1 спірною квартирою з 29.11.1999 залежало від волі власника квартири ОСОБА_3 . Бажання надати право користування своєю власністю мало бути виражено ОСОБА_3 реєстрацією місця проживання позивача у належній їй квартирі. Доказів існування перешкод для здійснення такої реєстрації його місця проживання позивачем не надано, що може свідчити лише про відсутність волі власника житла на надання йому такого права.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що ОСОБА_1 не доведено вселення та постійного проживання у спірній квартири як члена сім`ї наймача (в подальшому власника), проведення приватизації квартири АДРЕСА_4 , з порушенням його прав та у незаконний спосіб.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, фактично направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що суд повно та всебічно становив обставини у справі та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 2 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 березня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук