ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3195/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ;

відповідача ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей та сім`ї Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області, про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач, разом - сторони) про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у цивільному шлюбі, у якому у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом спільного проживання сторін у відповідача проявлялись поведінкові розлади, вона вела аморальний спосіб життя, веденням господарства не займалась, за сином не доглядала, що ставило під загрозу життя дитини. Всі розмови з ОСОБА_2 про те, що є спільна дитина про яку необхідно дбати, позитивного результату не дали, в результаті чого позивач припинив спільно проживати з відповідачем та забрав дитину. На даний час позивач разом із сином ОСОБА_3 проживають в будинку його батьків у селі Заїзд Прилуцького району Чернігівської області. У вказаному будинку створені усі необхідні умови для проживання та виховання малолітньої дитини. Дитина завжди доглянута, гарно вдягнена, всім необхідним забезпечена. В родині панує затишний та комфортний мікроклімат. ОСОБА_2 участі у вихованні сина не приймає, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає. Згідно висновку лікарсько-консультативної комісії диспансерного відділення № 1 київської психоневрологічної лікарні № 2 від 07 червня 2017 року ОСОБА_2 має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. Виходячи з наведеного, знайшла своє підтвердження така обставина, яка зазначена в пункті 2 статті 164 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України): ухилення матері від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року відкрито провадження у даній справі та постановлено провести розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 вересня 2020 року вказану справу передано в провадження судді ОСОБА_4 у зв`язку зі звільненням з посади судді у якого перебувала ця справа.

Ухвалою від 10 вересня 2020 року вказану справу прийнято до провадження суддею Каліушком Ф.А. та призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання.

Ухвалою суду від 13 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову заперечували та просили суд відмовити в задоволенні позову.

Відповідач зазначила, що бажає приймати участь у вихованні дитини, однак позивач та його батьки чинять їй перешкоди в спілкуванні із сином, що порушує не тільки її права як матері, а в першу чергу порушує права та інтереси дитини.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника Служби та надав висновок Служби у справах дітей Прилуцької районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого є ОСОБА_1 , а матір`ю - ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 13 червня 2017 року.

Як вбачається із матеріалів справи, дитина проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач наполягав, що відповідач участі у вихованні сина не приймає, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає.

Відповідач у свою чергу пояснила, що позивач та його батьки чинять їй перешкоди в спілкуванні з сином. Відповідач надсилала сину подарунки, проте їй невідомо чи були вони отримані сином. Також вона зверталася у Службу у справах дітей Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області щодо призначення днів зустрічей з сином, та було видано розпорядження № 78 від 15 березня 2018 року про встановлення побачень з малолітнім сином ОСОБА_3 , проте позивачем порушено умови розпорядження. Зазначила, що в зв`язку з останнім висновком ЛКК від 02 червня 2020 року № 60 вона має високий ступінь втрати здоров`я, внаслідок тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню материнських обов`язків, проте це не є підставою для позбавлення її батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_3 , так як вона цікавиться життям сина. А позивач та його батьки чинять їй перешкоди в спілкуванні з сином.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 150 СК України встановлено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування.

А частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У відповідності до п. 2 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

В судовому засіданні відповідач неодноразово наголошувала, що бажає приймати участь у вихованні сина, проте позивач та його батьки чиняться перешкоди у її спілкуванні з сином, від виконання своїх батьківських обов`язків вона не ухиляється. Вона цікавиться по мірі можливості його життям, проблемами, успіхами. Відповідач заперечує проти позбавлення її батьківських прав.

Суд також приймає до уваги намагання ОСОБА_2 зустрітися з сином з метою його побачити та поспілкуватися з ним.

Відповідно до висновку №1-09/194 від 05 травня 2021 року Служби у справах дітей Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд не може погодитися з висновком щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та ставиться до нього критично, оскільки такий висновок винесений без достатніх правових підстав, немотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітнього сина ОСОБА_3 .

Також, надані позивачем довідки закладів дошкільної освіти щодо невідвідування дитини матір`ю не може бути підставою для задоволення даного позову, оскільки ст. 164 СК України не місить такої підстави для позбавлення батьківських прав як ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини та її невідвідування.

Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, судом приймається до уваги бажання та намагання матір`ю зустрічатися з дитиною, про яке вона заявляла у судовому засіданні, сам факт заперечення нею позовної заяви ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав також свідчить про її інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у вихованні сина, допомагати йому та бажання бути матір`ю.

Згідно з ч. 3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

В матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки ОСОБА_2 щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому підстави для позбавлення її батьківських прав відсутні.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись стст. 164, 165 СК України, стст. 76-81, 84, 90, 259, 263, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей та сім`ї Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.