РІШЕННЯ

Іменем України

17.03.2021 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Марків Ю.С.

присяжних Бучко І.В., Конюх Л.С.

при секретарі Галімурка О.І.

прокурора Машталяр Ю.А.

захисника Фис У.М.

представників психіатричного закладу КНП ЛОР «ЛОКПЛ» Градюк Я.В.

лікуючого лікаря Вислоцька О.В.

заінтересованої особи ОСОБА_1

та особи, щодо якої розглядається заява ОСОБА_2

розглянувши у закритому судовому засіданні цивільну справу за заявою Комунального некомерційного підприємства ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», заінтересована особа ОСОБА_1 про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_2 , 1989 року народження, -

в с т а н о в и в:

заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_2 , 1989 року народження, котра доставлена в примусовому порядку у КНП ЛОР ЛОКПЛ 16.03.2021 року о 12:11 год. за скеруванням лікаря ОСОБА_3 . В приймальному відділенні КНП ЛОР ЛОКПЛ ОСОБА_2 оглянута черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які дійшли висновку, що остання страждає на важкий психічний розлад, а саме: маячні розлади - F22.0 (діагноз згідно МКХ-10) і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. 16.03.2021 року ОСОБА_2 оглянута лікарською комісією у складі завідувача 4-тим загальнопсихіатричним відділенням ОСОБА_6 , лікарями-психіатрами 4-го відділення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Комісія лікарів прийшла до висновку, що ОСОБА_2 страждає на важкий психічний розлад - маячні розлади - F22.0 (діагноз згідно МКХ-10). Внаслідок цього остання не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе/оточуючих. Окрім цього, комісія дійшла до висновку, що подальше лікування ОСОБА_2 можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку, так як остання в силу свого психічного стану не може надавати усвідомлену згоду на подальше лікування в умовах КНП ЛОР ЛОКПЛ. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 14, 16 ЗУ «Про психіатричну допомогу» просять задовольнити подану ними заяву про госпіталізацію та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаіонару КНП ЛОР ЛОКПЛ ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник лікувального закладу ОСОБА_6 та лікуючий лікар-психіатр ОСОБА_7 заявлені вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним у заяві, зазначивши, що підставою подання даної заяви є агресія, яку ОСОБА_2 проявляє до рідних, важкий психологічний стан, те, що вона не усвідомлює адекватно себе та дійсність, може становити загрозу собі та оточуючим. Пояснили, що підставою для примусового введення ліків для пацієнтки є стан маніакального збудження, під час якого вона чинила небезпеку для санітарів їхнього лікувального закладу. Окрім цього зазначили, що стан пацієнтки покращився з моменту, коли вона почала отримувати психіатричну допомогу.

Заінтересована особа ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що його донька проявляє агресію до нього, а також до своєї сестри, в жовтні 2020 року погрожувала йому, особливо агресивно почала себе поводити після того, як постало питання про її госпіталізацію. Пояснив, що декілька днів тому…повернувшись додому побачив, як його донька слухає голосно реп, пояснив, що музику вона може включити і в 5 годині ранку. Також зазначив, що донька постійно його контролює щоб він не зраджував дружині, яка перебуває за кордоном з його кумою. На уточнюючі запитання суду та при наданні відповіді на запитання ОСОБА_2 ствердив, що Заяву психіатричного закладу підтримує, просить таку задовольнити.

Прокурор щодо задоволення заяви заперечив, вважає, що підстав, визначених законом, для примусової госпіталізації ОСОБА_2 немає.

Захисник - адвокат Фис У.М. просить в задоволенні заяви психіатричного закладу відмовити, оскільки в даному випадку має місце виключно побутовий конфлікт між рідними.

ОСОБА_2 в судовому засіданні обставини, викладені в заяві ЛОКПЛ, категорично заперечила, пояснила, що твердження лікарів та батька щодо неї не відповідають дійсності, вважає, що медичні препарати, які щодо неї застосовувались, могли бути застосованими лише при наявності маніакального стану, якого в неї не було. Пояснила, що її помістили в наглядову палату, де прив`язали до ліжка та примусово зробили якиїсь укол, хоча вона не була агресивно, ні до кого силу не застосовувала, нікому не погрожувала. Після введення цього препарату їй постійно хочеться спати, почувається дуже втомленою. Окрім цього, пояснила, що вона добре харчується, готує їжу для себе та батька, на вихідних в батька був ювілей 60-років, бажаючи зробити батькові сюрприз приготувала вечерю, запросила сусідів. Жодної агресії не проявляє, добре спить та харчується, повідомила, що, навпаки, батько застосовував до неї фізичну силу, відтак просить в задоволенні заяви відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Первинним оглядом повнолітньої особи у приймальному відділенні від 16.03.2021 року ОСОБА_2 лікарем ОСОБА_4 встановлено попередній діагноз психічного розладу - маячні розлади - F22.0 (діагноз згідно МКХ-10). Разом з тим, як вбачається з даного первинного огляду, доставлена особа 12 вересня 2020 року о 12:50 год. Окрім цього, з анамнезу хвороби вбачається, що дане поступлення пов`язане із погіршенням психічного стану пацієнтки, яке спостерігається у вигляді маячних ідей переслідування, відмовою від їжі та ліків, зниженням ваги до 43 кг, перестала спати вночі, стала дуже агресивною до батьків, до сестри, вдарила батька в обличчя, побила сестру, погрожує "повбивати їх". Разом з тим, маса тіла при госпіталізації ОСОБА_2 вказана - 60 кг. Відтак, з даного первинного огляду, складеного лікарем ОСОБА_4 , вбачається формальний підхід до проведення такого огляду, оскільки дані внесені до такого документу не відповідаючи фактичним обставинам, дата доставлення особи до лікувального закладу містить розбіжності з датою проведення первинного огляду.

Як вбачається з огляду хворого у відділенні сумісно із завідувачем відділення від 16.03.2021 року ОСОБА_2 встановлено аналогічний попередній діагноз - маячні розлади - F22.0 (діагноз згідно МКХ-10). З анамнезу хвороби вбачаються аналогічні підстави для поступлення хворої до лікувального закладу як і в первинному огляді повнолітньої особи у приймальному відділенні від 16.03.2021 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , 1989 року народження доставлена в примусовому порядку у КНП ЛОР ЛОКПЛ 16.03.2021 року о 12:11 год. за скеруванням лікаря ОСОБА_3 . В приймальному відділенні КНП ЛОР ЛОКПЛ ОСОБА_2 оглянута черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які дійшли висновку, що остання страждає на важкий психічний розлад, а саме: маячні розлади - F22.0 (діагноз згідно МКХ-10) і потребує госпіталізації у стаціонарне відділення в примусовому порядку до моменту огляду комісією лікарів-психіатрів протягом 24 годин для визначення доцільності застосування подальшої процедури примусової госпіталізації у відповідності до ст.16 Закону України "Про психіатричну допомогу".

Цього ж дня, 16.03.2021 року о 12:29 год. ОСОБА_2 на підставі ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» оглянута лікарською комісією у складі голови ОСОБА_6 , лікарями-психіатрами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Комісія лікарів прийшла до висновку, що ОСОБА_2 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі у зв`язку з наявністю у неї на момент огляду тяжкого психічного розладу - маячні розлади - F22.0 (діагноз згідно МКХ-10). Внаслідок цього остання не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Відповідно до ст.14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Отже, чинним законодавством передбачено виключний перелік підстав, за наявності яких особа може бути, при наявності в неї тяжкого психічного розладу, госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку: 1) особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї; 2) особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих; 3) особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

У судовому засіданні таких підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_2 до психіатричного закладу без її згоди не встановлено.

Надаючи оцінку такому доказу, як первинний огляд повнолітньої особи у приймальному відділенні від 16.03.2021 року ОСОБА_2 , проведеним лікарем ОСОБА_4 , слід зазначити, що таким оглядом встановлено попередній діагноз психічного розладу - маячні розлади - F22.0 (діагноз згідно МКХ-10). Як вбачається з даного первинного огляду, в такому зазначено, що особа доставлена 12 вересня 2020 року о 12:50 год. Окрім цього, з анамнезу хвороби вбачається, що дане поступлення пов`язане із погіршенням психічного стану пацієнтки, яке спостерігається у вигляді маячних ідей переслідування, відмовою від їжі та ліків, зниженням ваги до 43 кг, перестала спати вночі, стала дуже агресивною до батьків, до сестри, вдарила батька в обличчя, побила сестру, погрожує "повбивати їх". Разом з тим, маса тіла при госпіталізації ОСОБА_2 вказана - 60 кг.

Аналогічні дані відображені і в огляді хворого у відділенні сумісно із завідувачем відділення від 16.03.2021 року за підписом лікаря ОСОБА_7 та завідувача відділення ОСОБА_6 , так, з анамнезу хвороби вбачаються аналогічні підстави для поступлення хворої до лікувального закладу, як і в первинному огляді повнолітньої особи у приймальному відділенні від 16.03.2021 року.

Відтак, з первинного огляду, який складено лікарем ОСОБА_4 від 16.03.2021 та оглядом хворого у відділенні сумісно із завідувачем відділення вбачається формальний підхід до проведення такого огляду. Дані внесені до таких документів жодним чином не відповідають фактичним обставинам, дата доставлення особи до лікувального закладу містить розбіжності з датою проведення первинного огляду, а підстави такого поміщення не відповідають обставинам, встановлених судом та поясненнями, наданими учасниками в судовому засіданні. Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_2 від їжі не відмовлялась, вага до 43 кг. не знижувалась, навпаки - готує їжу собі та батькові, важить 60 кг. Також, з анамнезу вбачається, що стала дуже агресивною до батьків, однак мати останньої перебуває за кордоном, жодних доказів такої агресії суду не надано. Твердження про те, що ОСОБА_2 "вдарила батька в обличчя" спростовані в судовому засіданні самим же батьком, який ствердив, що це мало місце ще до попереднього поміщення його доньки в психіатричний заклад, а не зараз.

У наданому суду висновку комісії лікарів-психіатрів 4-го відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ від 17.03.2020 року констатовано, що встановлений розлад психічної діяльності позбавляє ОСОБА_2 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, водночас, у ньому нічого не зазначено про те, що це становить реальну загрозу для неї і оточуючих.

Таким чином, покликання у заяві комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на загрозливий стан ОСОБА_2 не відповідають вищевказаному висновку лікарів.

Не надано доказів такого стану і в судовому засіданні. Даючи пояснення, ОСОБА_2 чітко та логічно відповідала на запитання, орієнтована в часі і просторі, суїцидальних, агресивних чи загрозливих для неї або оточуючих думок не висловлює. Під час судового засідання ОСОБА_2 втратила свідомість, як з`ясувалось в подальшому в судовому засіданні такий стан останньої виник внаслідок дії препарату, який останній ввели в приймальному відділенні лікарні примусово.

Окрім того, в судовому засіданні під час надання пояснень батьком ОСОБА_2 встановлено, що батько звинувачуючи останню в агресії в його сторону, сам застосовував фізичне насильство до своєї доньки. Також в судовому засіданні встановлено, що жодних погроз ОСОБА_2 , які б передували зверненню батька в ЛОКПЛ не висловлювала, а твердження батька про ці словесні погрози стосуються минулорічного періоду, перед попереднім поміщенням ОСОБА_2 до психіатричного закладу.

З наведеного слідує, що дійсний стан психічного здоров`я і поведінки ОСОБА_2 на момент звернення психіатричного закладу із заявою про її примусову госпіталізацію і лікування в примусовому порядку не містить критеріїв, визначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які можуть бути підставою для такої госпіталізації і лікування.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) націлює суди на максимально ретельне врахування обставин лікування осіб із психічними розладами з огляду на те, що примусове лікування обмежує свободу людини.

Так, в п.39 рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» ЄСПЛ зазначено застереження, що стосується позбавлення свободи осіб із психічними розладами, згідно якого особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 04 квітня 2000 року у справі «Вітольд Литва проти Польщі» констатовано, що позбавлення особи свободи є настільки серйозним заходом, що його застосування є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі, заходи було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства. Це означає, що відповідність позбавлення свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин.

Положення ст.ст. 341, 342 ЦПК України передбачають, що під час розгляду заяви про госпіталізацію особи до психіатричного закладу досліджується та надається відповідна оцінка висновку комісії лікарів-психіатрів про доцільність госпіталізації особи, зокрема, його обґрунтованості, у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи (психічний розлад), який дає підстави саме для примусової госпіталізації, тобто госпіталізації без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника.

Сама по собі наявність такого висновку комісії лікарів-психіатрів при відсутності інших належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про відповідний стан особи, не може бути достатньою підставою для ухвалення рішення про задоволення заяви представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Близькі за змістом висновки сформульовані Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 727/10451/16-ц (провадження № 61-10484св18), які повинні враховуватися в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18).

Як убачається з матеріалів справи, висновок комісії лікарів-психіатрів від 17 березня 2021 року не містить належного обґрунтування, у розумінні положень ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу", що ОСОБА_2 страждає на психічний розлад, який може слугувати підставою для її лікування лише в стаціонарних умовах, тобто, що вона може бути примусово госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги. В матеріалах справи відсутні також інші докази, на підтвердження цих обставин.

Жодних доказів у підтвердження того, що ОСОБА_2 вчиняє або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, суду не надано.

Відтак, суд не може погодитись з доводами викладеними в заяві, оскільки згідно приписів ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Проте, суду не надано жодних доказів у підтвердження того, що ОСОБА_2 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутні докази звернення заінтересованої особи ОСОБА_1 чи відповідного медичного закладу щодо надання ОСОБА_2 психіатричної допомоги в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку.

Наявність лише психічного захворювання у ОСОБА_2 , в силу вимог Закону України «Про психіатричну допомогу», не може слугувати єдиною підставою її примусової госпіталізації для надання психіатричної допомоги.

З огляду на те, що у судовому засіданні не були встановленні підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації ОСОБА_2 , суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви комунального закладу ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 12, 13, 81, 341, 342 ЦПК України, ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд,-

в и р і ш и в :

в задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», заінтересована особа: ОСОБА_1 про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_2 , 1989 року народження - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у випадку відкладення складання повного рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 29.03.2021 року.

Суддя Марків Ю.С.

Присяжні Бучко І.В.

Конюх Л.С.