Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/437/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Винара Л.В.

з участю секретаря Кострицької Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Олевського районного суду Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, -

В С Т А Н О В И В:

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла вищевказана позовна заява. Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики в сумі 2400,00 (дві тисячі чотириста) євро та 5800,00 (п`ять тисяч вісімсот) доларів США, а також розподілити судові витрати по справі.

В обґрунтування позову зазначає, що 18.07.2015 року в м. Олевськ, Житомирської області відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 1900,00 (одна тисяча дев`ятсот) доларів США і зобов`язався повернути їх на першу вимогу позивача. 26.08.2015 року відповідач взяв кошти у борг у позивача в сумі 3900,00 (три тисячі дев`ятсот) доларів США і зобов`язався повернути їх на першу вимогу позивача. Також, 03.12.2015 року відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 2400,00 (дві тисячі чотириста) євро, які зобов`язався повернути до 31.12.2015 року. Однак, станом на 29.01.2020 року позичені у позивача кошти відповідач не повернув, незважаючи на неодноразові прохання та направлені претензії про повернення сум позики. У добровільному порядку ОСОБА_2 відмовляється виконати свої зобов`язання та повернути взяті у позивача кошти, а тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 06.04.2020 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.

На виконання вищевказаної ухвали про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 13.04.2020 року надав до суду оригінал квитанції про сплату судового збору.

17.04.2020 року ухвалою Олевського районного суду Житомирської області відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

23.07.2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає з огляду на наступне. Розписка, як борговий документ, що підтверджує боргове зобов`язання, окрім даних позикодавця та позичальника має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, оскільки підтвердженням укладання договору позики має бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення, навіть якщо з тексту розписки вбачається, що особа отримала грошові кошти, а умова щодо обов`язку їх повернення у ній відсутня, то дана розписка не буде доказом укладення сторонами договору позики. Звертає увагу суду на те, що надані позивачем розписки до позовної заяви не завірені належним чином та до матеріалів справи оригіналів не долучено взагалі. Крім того, оскільки в розписці від 03.12.2015 року міститься посилання на те, що кошти потрібно повернути в певний термін, а саме до 31.12.2015 року необхідно звернути увагу на строк позовної давності в даному конкретному випадку. А тому, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу без його участі.

Представник позивача адвокат Єгоров С.О. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується матеріалами справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу без його участі та з урахуванням поданого відзиву відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч.5 ст.223 ЦПК України, суд може розглянути справу за відсутності позивача, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Судом встановлено, що 18.07.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у формі розписки, відповідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1900,00 доларів США та зобов`язався повернути за першою вимогою. (а. с. 5).

Також, 26.08.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у формі розписки, відповідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3900,00 доларів США та зобов`язався повернути за першою вимогою. (а. с. 6).

В розписках зазначено, що повернення буде здійснено по першій вимозі позикодавця. 05.12.2019 року позивач направив відповідачу рекомендованими листами претензії про повернення коштів, однак дані вимоги відповідач не виконав. (а.с.9-10).

Відповідно до ст. 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Укладений договір позики відповідає вимогам ч.1 ст. 1047 ЦК України, оскільки є укладеним в письмовій формі та відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України позивач на підтвердження укладення договору та його умов представив суду оригінали розписок позичальника.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У встановлений договором строк відповідач борг позивачеві не повернув, таким чином свої зобов`язання за договором позики не виконав.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-50цс16 від 24 лютого 2016 року.

Правовідносини які склалися між сторонами регулюються ст. 526 ЦК України відповідно до якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відтак, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, та в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Крім того, слід зазначити, що враховуючи норми ст.ст. 192, 524, 533, 1049 ЦК України, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Таким чином, суд дійшов висновку, що договори позики які було укладено між сторонами 18.07.2015 року та 26.08.2015 року, відповідач в установленому порядку не оспорив з тієї підстави, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, чи дані договори укладено під впливом насильства, тому дані договори є дійсними і підлягають виконанню, а тому з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 5800,00 доларів США.

Стосовно доводів відповідача про застосування строку позовної давності у частині стягнення боргу за договором позики у формі розписки від 03.12.2015 року суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 03.12.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у формі розписки, відповідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2400, 00 євро та зобов`язався їх повернути до 31.12.2015 року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Цивільне законодавство України передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Таким чином, позивач мав можливість реалізувати своє право на захист свого цивільного права протягом трьох років з моменту виникнення у нього права на позов, починаючи з "01" січня 2016 року. Тобто останнім днем подачі позову є "01" січня 2019 року.

З`ясовано, що позивач у вказаний строк із позовом про стягнення боргу з відповідача до суду не звернувся, позовна заява про стягнення заборгованості надійшла лише 10 березня 2020 року, що підтверджується штампом Олевського районного суду Житомирської області на позовній заяві. Тобто позивач звернувся за судовим захистом свого права фактично через чотири роки з моменту виникнення права на звернення до суду та вже після спливу строку позовної давності. Відомостей щодо поважних причин пропуску такого строку матеріали справи не містять.

При розгляді справи суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч. 1 ст. 76 та ч.1 ст.77 ЦПК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

В силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовуються при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Такий підхід сформував Європейський суд з прав людини у справах, у яких позивачі звернулися до суду за захистом порушеного права після спливу позовної давності, хоча про особу порушника їм було відомо своєчасно.

Так, Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зазначає, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Слід зазначити, що захисту потенційних відповідачів від несправедливого притягнення до відповідальності сприяють і встановлені в п.6 ч. І ст. З ЦК України загальні засади цивільного законодавства України, як справедливість, добросовісність та розумність.

Системний аналіз цих принципів дає можливість сформувати висновок про те, що у випадку встановлення судом факту обізнаності позивача про порушення своїх прав, та невжиття наданих йому чинним законодавством заходів до їх своєчасного захисту, тому за таких обставин суд повинен стати на бік відповідача. Такий висновок узгоджується з ч.4 ст. 267 ЦК України, згідно з якими сплив позовної давності без поважних причин на її пропущення є підставою для відмови в позові.

За таких обставин, враховуючи те, що існування поважних причин пропуску строку позовної давності не доведено, тому суд приходить до висновку, що в цій частині позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України при розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених позовних вимог. Як вбачається з даних НБУ офіційний курс долара США та євро на дату звернення до суду, тобто станом на 10.03.2020 року становив 24,9215 грн. за один долар США та 28,2336 грн. за один євро. Тобто, з проведеного розрахунку позов заявлено з ціною 212305,34 грн.та задоволено на суму 144544, 70 грн., тобто на 68,08 % (144544, 70х100: 212305,34). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 1445 грн. 37 коп. (2123,05 х 68,08:100).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 526, 530, 1046, 1047, 1051 ЦК України, керуючись ст. ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 280 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1900, 00 (одна тисяча дев`ятсот) доларів США боргу за договором позики від 18.07.2015 та 3900, 00 (три тисячі дев`ятсот) доларів США за договором позики від 26.08.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору сумі 1445 (одна тисяча чотириста сорок п`ять) гривень 37 копійок.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Олевський районний суд Житомирської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 12.01.2016 року Олевським РС УДМС України в Житомирській області, РНОКПП в матеріалах справи відсутній, місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , копія РНОКПП в матеріалах справи відсутня, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: Л.В.Винар