ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1967/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Бебі В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ „Національна акціонерна страхова компанія „Оранта", 3-тя особа: ТОВ „М+М" про стягнення страхового відшкодування, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення страхового відшкодування, відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача Вербіло Л.П. вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що 29.12.2016 року позивач ОСОБА_2 придбала квиток на автобус марки „Мercedes", д.н.з. НОМЕР_1 за маршрутом Київ АС Видубичі - Канів на час відправлення 18-45 годин і завчасно зайшла до його салону в якості пасажира. Здійснюючі вказаний рейс, автобус загорівся. В період пожежі евакуація пасажирів відбувалась тільки через передні двері, оскільки задні двері були заблоковані речами пасажирів та сторонніми предметами. Під час евакуації позивач отримала травму колінного суглобу, про що Канівською центральною районною лікарнею 30.12.2016 року видано листок непрацездатності та довідку для подання до страхової організації від 6.01.2017 року, згідно якої ОСОБА_2 знаходилась на амбулаторному лікуванні з 30.12.2016 року до 6.01.2017 року включно. На лікування позивачем витрачено 2 878 грн. 43 коп. Позивач не мала можливості звернутись за медичною допомогою 29.12.2016 року, оскільки водій загорівшогося автобусу пересадив пасажирів у інший автобус, який прибув до м. Канів після 24-00 годин. А з ранку ОСОБА_2 звернулась до лікаря-травматолога Центральної районної лікарні м. Канева, який і склав належні документи. Керування автобусом „Мercedes", д.н.з. НОМЕР_1 за маршрутом Київ АС Видубичі - Канів здійснював водій ОСОБА_3 , який перебував у трудових відносинах з перевізником - ТОВ „М+М". Даний водій всупереч діючому законодавству не проводив опитування пасажирів про наявність серед них потерпілих, не викликав швидку допомогу, не повідомляв службу з надзвичайних ситуацій про пожежу, не інформував правоохоронні органи щодо дорожньо-транспортної пригоди. В свою чергу перевізник ТОВ „М+М" порушило умови договору доручення №182/2308/15/1056643-230 про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті від 1.12.2015 року і не повідомило ПАТ „Національна акціонерна страхова компанія „Оранта" про настання страхового випадку з пасажиром ОСОБА_2 та не складено акт про нещасний випадок. Однак позивач знаходилась на амбулаторному лікуванні 8 днів, тому страхова сума, яка підлягає стягнення з ПАТ „НАСК „Оранта" на користь ОСОБА_2 , становить 1632 грн. (102 000 грн. х 0,002 х 8), що разом з витратами на лікування складає 4 510 грн. 43 коп. Позивачу було відмовлено ТОВ „М+М" у складанні акту про нещасний випадок, а ПАТ „НАСК „Оранта" - у виплаті страхового відшкодування. Тому вказану суму просить стягнути з відповідача на користь позивача в судовому порядку разом з 189 грн. 07 коп. 3%-річних, 771 грн. 73 коп. інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України та 20 000 грн. моральної шкоди.

Представник відповідача Собуцька Я.Ю. в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що ОСОБА_2 звернулась до ПАТ „НАСК „Оранта" про виплату страхового відшкодування, однак не надала акт про нещасний випадок, який повинен був складений перевізником. Крім того, позивач не звернулась 29.12.2016 року за медичною допомогою, а тільки через деякий час. Тому вказані обставини не надають підстави для виплати страхового відшкодування.

Представник 3-тої особи ТОВ „М+М" в судове засідання не з`явився повторно, про розгляд справи був двічі повідомлений належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини.

Згідно ч.1, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

29.12.2016 року позивач ОСОБА_2 придбала квиток на автобус марки „Мercedes", д.н.з. НОМЕР_1 за маршрутом Київ АС Видубичі - Канів на час відправлення 18-45 годин (а.с.12) і завчасно зайшла до його салону в якості пасажира. Здійснюючі вказаний рейс, автобус загорівся (а.с.17-18). Згідно акту про пожежу від 29.12.2016 року ймовірною причиною виникнення пожежі стало коротке замикання в моторному відсіку автобусу марки „Мercedes", д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.13-14). 29.12.2016 року о 19-24 годин пожежу було локалізовано, а о 19-36 годин пожежу ліквідовано (а.с.15).

В період пожежі евакуація пасажирів відбувалась тільки через передні двері, оскільки задні двері були заблоковані речами пасажирів та сторонніми предметами. Під час евакуації позивач отримала травму колінного суглобу, про що Канівською центральною районною лікарнею 30.12.2016 року видано листок непрацездатності (а.с.18) та довідку для подання до страхової організації від 6.01.2017 року, згідно якої ОСОБА_2 знаходилась на амбулаторному лікуванні з 30.12.2016 року до 6.01.2017 року включно (а.с.19).

На лікування позивачем витрачено 2 878 грн. 43 коп., що підтверджено документально (а.с.20-23). Позивач не мала можливості звернутись за медичною допомогою 29.12.2016 року, оскільки водій загорівшогося автобусу пересадив пасажирів у інший автобус, який прибув до м. Канів після 24-00 годин. А з ранку ОСОБА_2 звернулась до лікаря-травматолога Центральної районної лікарні м. Канева, який і склав належні документи.

Згідно п.5, ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної безпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

П.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зі змінами та доповненнями зазначає, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених СТ.456 ЦК. А п.4 цієї ж Постанови вказує, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності, тощо).

У відповідності до ч.1, ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як зазначає ч.1, ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За правилами ч.1, ст.16 Закону України „Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

1.12.2015 року між ПАТ „Національна акціонерна страхова компанія „Оранта" та ТОВ „М+М"

було укладено договір доручення №182/2308/15/1056643-230 про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті, за змістом якого відповідач за винагороду зобов`язується здійснювати страхування від імені 3-ї особи пасажирів на лініях автомобільного транспорту на міжобласних та міжміських маршрутах на умовах Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті" від 14.08.1996 року №959 зі змінами та доповненнями (а.с.36-38). Термін дії даного договору до 31.12.2016 року.

За змістом п.3, ч.1, ст.988 ЦК України страховик зобов`язаний: у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Як передбачає ч.1, ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умовдоговору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно ч.4, ст.25 Закону України „Про страхування" у разі необхідності страховик може робити запити про відомості, пов`язані із страховим випадком, до правоохоронних органів, банків, медичних закладів та інших підприємств, установ і організацій, що володіють інформацією про обставини страхового випадку, а також можуть самостійно з`ясовувати причини та обставини страхового випадку.

Отримавши описане пошкодження та медичні документи про лікування, позивач ОСОБА_2 звернулась до ПАТ „НАСК „Оранта" про виплату страхового відшкодування (а.с.27), однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю акту про нещасний випадок (а.с.28). Звернувшись до перевізника за отримання такого акту, представнику позивача також було відмовлено ТОВ „М+М" на підставі відсутності звернень на даному маршруті пасажирів щодо отриманих ними травм під час пожежі автобуса (а.с.30; 33).

Як зазначає ч.2, ст.8 Закону України „Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

За приписами п.6, ч.1, ст.7 Закону України „Про страхування" в Україні здійснюються такі види обов`язкового страхування: 6) особисте страхування від нещасних випадків на транспорті.

Як регламентує ч.2, ст.7 Закону України „Про страхування" для здійснення обов`язкового страхування Кабінет Міністрів України, якщо інше не визначено законом, встановлює порядок та правила його проведення, форми типового договору, особливі умови ліцензування обов`язкового страхування, розміри страхових сум та максимальні розміри страхових тарифів або методику актуарних розрахунків.

Відповідно до п.3, ч.1, ст.20 Закону України „Про страхування" страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Відносини між перевізниками і страховиками щодо страхування пасажирів визначаються укладеними між ними договорами страхування.

Згідно ст.9 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті" від 14.08.1996 року №959 зі змінами та доповненнями Перевізник на кожний нещасний випадок, що стався із

застрахованим на транспорті, повинен: скласти акт про нещасний випадок, що стався із застрахованим водієм, за формою Н-1, що передбачена Порядком розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року №1112; скласти акт про нещасний випадок із пасажирами галузевого зразка видати довідку потерпілому (що мав право на безкоштовний проїзд відповідно до чинного законодавства) із зазначенням відомостей про страховика (найменування, адреса, телефон).

За змістом ст.10 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті" від 14.08.1996 року №959 страхова виплата застрахованому здійснюється страховиком на підставі заяви застрахованого про її виплату; акта про нещасний випадок; листа непрацездатності (для працюючої особи) або довідки закладу охорони здоров`я, що засвідчив тимчасову непрацездатність громадян (для непрацюючої особи), або довідки спеціалізованих установ про встановлення інвалідності; у разі загибелі чи смерті застрахованого внаслідок нещасного випадку - копії свідоцтва про смерть, а також страхового поліса або документа, що його замінює (для пасажира пільгової категорії - документа, що підтверджує право на пільги).

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки ТОВ „М+М" порушило описані вище норми права і не склало акт про нещасний випадок 29.12.2016 року щодо отримання травми ОСОБА_2 , приймаючи описані вище обставини та надані докази, суд приходить до висновку про настання страхового випадку та необхідності ПАТ „НАСК „Оранта" виплатити ОСОБА_2 4 510 грн. 43 коп. страхового відшкодування, а також 189 грн. 07 коп. 3%-річних, 771 грн. 73 коп. інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України у зв`язку з прострочення виплати грошового зобов`язання. При цьому ПАТ „НАСК „Оранта" не позбавлено права при здійсненні вказаних виплат звернуться до ТОВ „М+М" про компенсацію 189 грн. 07 коп. 3%-річних, 771 грн. 73 коп. інфляційних втрат, оскільки саме за бездіяльності представників ТОВ „М+М" виникло право у позивача на стягнення витрат в порядку ч.2, ст.625 ЦК України.

У відповідності до ч.1, ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Оскільки позивач при зверненні до відповідача і отримання відмови, зазнала моральних страждань та психологічних переживань, що природно зрозуміло, при цьому відповідач не виконав вимоги ч.4, ст.25 Закону України „Про страхування", що відноситься до повноважень страховика, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2 000 грн. моральної шкоди, які знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а в задоволенні решти суми необхідно відмовити.

Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги позивача, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути 1 816 грн. судового збору як сумарну суми двох частково задоволених позовних вимог, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду.

Керуючись ст. 4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 137; 141; 223; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.626; 631; 638; 625; 979; 988; 990; 1167 ЦК України, ст.7-8; 16; 20; 25; 27 Закону України „Про страхування", ст.9; 10 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті" від 14.08.1996 року №959, п.2; 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зі змінами та доповненнями, п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ „Національна акціонерна страхова компанія „Оранта" () на користь ОСОБА_2 4 510 грн. 43 коп. в рахунок стягнення страхового відшкодування, 189 грн. 07 коп. 3%-річних, 771 грн. 73 коп. інфляційних втрат, 2 000 грн. моральної шкоди, а всього 7 471 грн. 23 коп.

Стягнути з ПАТ „Національна акціонерна страхова компанія „Оранта" () на користь держави 1 816 грн.судового збору.

В задоволенні частини позову ОСОБА_2 до ПАТ „Національна акціонерна страхова компанія „Оранта", 3-тя особа: ТОВ „М+М" про відшкодування 18 000 грн. моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :