ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2523/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"22" березня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Коренюк А.М.
при секретарі Ляшенко Ю.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення злочину, відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок тимчасової непрацездатності, суд -
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення злочину, й відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок тимчасової непрацездатності. Мотивуючи свої вимоги тим, що відносно ОСОБА_2 було порушено кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудового рослідування від 27 вересня 2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, й у ході досудового рослідвання відповідачу було повідомлено про підозру за ч.1 ст. 125 КК України. За обставин кримінального правопорушення органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_2 наніс їй - ОСОБА_1 тілесні ушкодження, які віднесені до легких тілесних ушкоджень. Проте ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 2 про звільненння ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у вказаному кримінальному провадженні у зв`язку із закінченням строків давності, й кримінальне провадження закрито. Надаючи згоду за криття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, відповідачем було роз`яснено, та у відповідності до його погодження зрозуміло, що закриття кримінального провадження за збігом строків не реабілітує його від вчненого ним злочину, та не звільняє від відповідальності, у тому числі щодо відшкодування потерпілій особі завданої злочином матеріальної та моральної шкоди. Внаслідок вчиненого відносно неї злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, ОСОБА_2 було завдано їй тілесних ушкоджень за наслідками подій, що мали місце 10 вересня 2014 року близько 22 год. 30 хв., у зв`язку із чим вона в період часу з 12 вересня по 24 вересня 2014 року, тобто 13 днів перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні лікувального закладу, втративши тим самим можливість заробітку (доходу) протягом 13 днів, й у відповідності до ч.ч.1,2 ст. 1195 ЦК України у порядку відшкодування їй, як потерпілій, просить стягнути з відповідача заробіток (дохід), втрачений нею внаслідок втрати працездатності, яка розраховуються нею за наступною формулою: мінімальна заробітна плата у 2014 року складала 1 218 грн., у вересні 2014 року було 22 робочі дні: 1 218 грн./22 х 14 днів втраченого заробітку = 775 грн. 09 коп., яку просить стягнути з відповідача. Окрім того, нею понесені витрати на лікування, проте вона не зберегла всі платіжні квитанції, які підтверджуєть понесені нею витрати на лікування, збережено лише частково на суму 2 838 грн. 51 коп., які витрачені на придбання ліків, витрати щодо яких також просить стягнути з відповідча на її користь, що уцілому становить 3 613 грн. 60 коп. (775 грн. 09 коп. + 2 838 грн. 51 коп. = 3 613 грн. 60 коп.).
Також, внаслідок вчиненого відповідачем відносно нею злочину їй завдано моральної щкоди, яку вона оцінює у сумі 70 000 грн. 00 коп. та обґрунтовує тим, що внаслідок протиправних дій відповідача вона зазнала душевних страждань, перенесла стрес, тривалий час знаходилась на лікуванні, вимущена була змінити спосіб життя та поведінку, побоюючись виходити на подвір`я, боячись за життя та здоров`я.
Всього позивач просить стягнути з відповідача 73 613 грн. 60 коп.
В судове засідання позивач/його представник не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, представник позивача надіслав на адресу суду заяву від 24 лютого 2021 року про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача з підтриманням позовних вимог (а.с. 80), просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення особою злочину, відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок тимчасвової непрацездатності, з можливим ухваленням заочного рішення.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).
Відзив на позов відповідачем не наданий.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).
Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).
За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.
Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Розгляд справи проводився у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Так, досудовим розслідуванням встановлено, що 10 вересня 2014 року близько 23 год. 28 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , 1995 року народження, під час конфлікту, наніс тілесні ушкодження ОСОБА_1 , 1975 року народження.
ОСОБА_1 лікувалась в ДЗ «Вузлова лікарня № 1 ст. Дарниця», будь-яких інших звернень до медичних закладів або надання будь-якої медичної допомоги ОСОБА_1 встановлено не було, що підтверджується постановою слідчого СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 14.07.2015 року про призначення судово-медичної експертизи (а.с.26).
Постановою слідчого СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 14 липня 2015 року призначено по вказаному кримінальному провадженні судово-медичну експертизу, із висновку якого від 29.07.2015 року вбачається, що тілесні ушкодження ОСОБА_1 відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с. 28 - 29).
У ході досудового розслідування ОСОБА_2 було повідомлено про підозру за ч.1 ст. 125 КК України (а.с. 32, 33 - 34, 35 - 36).
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 2 про звіленння ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у вказаному кримінальному провадженні у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито (а.с. 40 - 41).
Як вбачається з ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року підозрюваний ОСОБА_2 клопотання прокурора підтримав, наполягав на необхідності звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, зазначив, що він розуміє те, що вказана обставина не є реабілітуючою (а.с. 40 - 41).
Тобто, відповідач, надаючи згоду на закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, йому було зрозуміло, що закриття кримінального провадження за збігом строків не реабілітує його від вчненого ним злочину та не звільняє від відповідальності, у тому числі щодо відшкодування потерпілій особі, завданої ним злочином матеріальної та моральної шкоди.
Внаслідок вчиненого ОСОБА_2 відносно позивача злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, позивачу було завдано легких тілесних ушкоджень за наслідками подій, що мали місце 10 вересня 2014 року, у зв`язку із чим позивачка в період часу з 12 вересня по 24 вересня 2014 року, тобто протягом 13 днів, перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ДЗ «Вузлова лікарня № 1 ст. Дарниця», втративши тим самим можливість заробітку (доходу) протягом зазначеного періоду часу.
Позивач вважає, що у відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 1195 ЦК України у порядку відшкодування їй, як потерпілій, на її користь має бути стягнуто з відповідача заробіток (дохід), втрачений нею внаслідок втрати працездатності, яка нею розрахована за наступною формулою: мінімальна заробітна плата у 2014 року складала 1 218 грн., у вересні 2014 року було 22 робочі дні: 1 218 грн./22 х 14 днів втраченого заробітку = 775 грн. 09 коп.
При цьому позивач не зазначає підставу такого відшкодування, чи за частиною 1, чи за частиною 2 статті 1195 ЦК України, посилаючись як на частину 1, так й частину 2 такої статті, й оскільки суд за принципом диспозитивності не може виходити за межі позовних вимог, така вимога не підлягає задоволенню за необґрунтованістю та недоведеністю, оскільки, якщо припустити, що позивачем, зважаючи на ч.2 ст. 1195 ЦК України проведено розрахунок, як щодо особи, яка на час завдання шкоди здоров"ю та перебування на лікуванні не працювала, нею не надано доказів про те, що вона не була працевлаштована, тобто безробітна, перебувала на обліку у центрі зайнятості, отримувала від держави певні соціальні виплати тощо, що впливає на наслідки розгляду спору.
Водночас, матеріали справи також містять листок непрацездатності на ім"я позивача, із якого вбачається, що в період з 06 травня по 17 травня 2019 року позивачка перебувала на лікарняному (а.с.42), тобто як працевлаштована особа.
Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.
Також позивач, обґрунтовуючи вимоги в частині понесених витрат на лікування вказує, що нею понесені витрати на лікування, проте вона не зберегла всі платіжні квитанції, які підтверджують понесені витрати на таке лікування, позивачем збережено лише частково платіжні квитанції на суму 2 838 грн. 51 коп., яку витрачено на придбання ліків, які таким позивачем долучені до матеріалів позовної заяви (а.с. 44 - 49).
Суд, дослідивши додані позивачем до позовної заяви платіжні квитанції, встановив, що за матеріалами кримінального провадження останні не віднесені до періоду, який охоплював перебування позивача на лікуванні в період часу з 12 вересня по 24 вересня 2014 року, тобто за наслідками вчиненого відповідачем відносно позивача злочину, всупереч цьому позивачем надані платіжні квитанції, датовані травнем 2019 року, а також листок непрацездатності, що охоплює період перебування позивача на лікарняному - з 06 травня 2019 року по 17 травня 2019 року (а.с. 42), що вочевидь не може бути віднесений до подій, за наслідками яких позивачу були завдані тілесні пошкодження - 10 вересня 2014 року, й за наслідками чого вона могла понести матеріальні збитки на відновлення здоров`я, внаслідок протиправних дій відповідача, за таких підстав позов й у цій частині також не підлягає задоволенню за недоведеністю та необґрунтованістю.
Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.
В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до вимог ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно, зважаючи на встановлені правовідносини, у задоволення позову у цих частинах вимог необхідно відмовити, зважаючи на недоведеність та необґрунтованість позивачем таких позовних вимог, доводи, які обгрутновано доводять позовні вимоги, судом не встановлено.
Суд, надавши оцінку письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу внаслідок дій, що вплинули на права позивача, в межах наданих доказів, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково, й оцінює її у розмірі 7 000 грн. 00 коп.
Так, як встановлено судом, у результаті вчинення відповідачем злочину позивачу завдано легкі тілесні ушкодження, за наслідками якого позивачка перенесла моральні страждання: психологічний стрес, знаходилась на лікуванні внаслідок ушкодження здоров`я протягом 13 днів.
Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 70 000 грн. 00 коп., не надавши належних та допустимих доказів про оцінену нею шкоду у такій сумі, проте суд, зважаючи на співмірність визначеної суми моральної шкоди до такої шкоди, тобто принципу пропорційності, визначає її у 7 000 грн.
Суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що позивач зазнав фізичного болю внаслідок протиправних (злочинних) дій відповідача, що вплинуло на її емоційний (психологічний) стан.
Як вбачається із матеріалів справи, внаслідок вчиного відповідачем злочину позивачці завдані легкі тілесні ушкодження, й такому позивачу завдано моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, відповідно визначена судом сума моральної шкоди є співмірною до завданих позивачу душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку із фізичним болем та стражданнями у зв`язку із ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК України), а також душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України).
Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Таким чином, судом встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачем, що виявилася у душевних стражданнях, та оцінює її з урахуванням принцину розумності та пропорційності у розмірі 7 000 грн. 00 коп., яка є достатньою для відновлення емоційного стану позивача.
Також при вирішенні цього спору суд враховує керівні роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладлені у пункті 9 постанови від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можловості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача
Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору за категорією спору відповідно до Закону України «Про судовий збір», відтак з відповідача за правилом ч. 6 ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. в частині задоволеної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Й, оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, останній за наслідками розгляду позову в частині відмовленої вимоги має бути компенсуваний за рахунок держави у порядку, встановоленому Кабінетом Міністрів України за правилом ч.6 ст. 141 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 23, 1195 ЦК України, з урахуванням Постанови від 31.03.1995 року Пленуму Верховного Суду України, із змінами внесеними Постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення злочину, відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок тимчасової непрацездатності, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , відомості про ідентифікаційний код платника податків - відсутні, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , 7 000 (сім тисяч) грн. 00 (нуль) коп. - моральної шкоди.
У решті вимог - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанці.

СУДДЯ: