Справа № 522/1087/17
Провадження № 2/522/3413/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

за участі секретарі судового засідання Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 в якому просить: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 84,42 кв.м. з готовністю до експлуатації 100 %.; здійснити розподіл майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 право на 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 84,42 кв.м., з готовністю до експлуатації 100 %, з правом подальшої реєстрації в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що за період перебування сторін у шлюбі з 31.08.2020 року по 10.02.2012 року, в інтересах сім`ї ОСОБА_2 уклав з дочірнім підприємством «Дирекція верстатобуд», в особі директора ОСОБА_3 договір купівлі - продажу цінних паперів в процесі розміщення від 15.09.2006 р. № 5/1/58, згідно з яким емітент зобов`язався продати, а покупець зобов`язався прийняти у власність та оплати вартість повного пакету облігації емітента в процесі їх розміщення відповідно до умов випуску. А також, емітент зобов`язався здійснити резервування приміщення (квартири) АДРЕСА_2 (будівельна адреса) після сплати 30% до повного пакету облігацій. За результатом повної сплати повного пакету облігацій у кількості 8442 шт, номінальною вартістю 52,00 грн., було видано сертифікат облігацій серії А № 7 з кодом випуску цінних паперів UA 150527BA04, згідно якого ОСОБА_2 , набула у власність пакет цільових облігацій під житло загальною вартістю 626396,40 грн. 23.03.2012 року ОСОБА_2 прийняла від «Дирекція верстатобуд» у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , який мав готовність будівництва 100 % та готовий до прийняття його в експлуатацію.

Позивач вважає, що за результатом придбання усіх облігацій за договором №5/1/58 від 15.09.2006 р., відповідач набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Проте, внаслідок свідомого ухилення відповідачки від реєстрації свого права власності на квартиру АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на вказану квартиру нею не отримане, а державна реєстрація не проведена, а відтак офіційно право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 не зареєстроване.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що за кредитним договором від 14.09.2006 р. № 1863-08 ПОУ Н він отримав від АКІБ «УкрСиббанк» кредит в розмірі 105000,00 доларів США, (що дорівнює 530250 грн. за курсом, що діяв на той час) із цільовим призначенням кредиту: для придбання квартири в будинку по АДРЕСА_4 , що на думку позивача, свідчить про набуття спірної квартири відповідачем фактично за кошти ОСОБА_1 . Однак, не реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру унеможливлює наразі її поділ між подружжям як об`єкта спільної сумісної власності, а тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

07.02.2017 року судом було частково задоволено заяву представника позивача та забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру як об`єкт незавершеного будівництва. Ухвала залишена без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2017 року.

25.04.2017 року від представника відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких представник просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.10.2015 року, яке залишено без змін ухвалою від 23.03.2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 вже було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності серед іншого і на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що законом не передбачена можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва за рішенням суду, якщо таке майно не було зареєстроване у встановленому законом порядку, а право власності ОСОБА_2 на спірну квартину, за відсутності державної реєстрації права власності, не виникло. Також, відповідач просить з цих підстав застосувати позовну давність до вимог позивача. Крім того, кошти, які ОСОБА_1 зазначає як свої особисті кошти, що були отримані ним в кредит у АКБ «Укрсиббанк» для придбання спірної квартири, насправді фактично отримані позивачем від ОСОБА_4 (батька відповідачки), який погасив борг ОСОБА_1 перед банком за рахунок своїх особистих коштів.

08 листопада 2017 року до суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 щодо заперечень ОСОБА_2 , в яких позивач посилається на те, що строки позовної давності були перервані в період попереднього судового розгляду суперечки між сторонами щодо вказаного майна, який закінчився лише 28.12.2016 року. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 07.09.2016 року по справі №6-47цс16, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, які підлягають виділу, і технічно довести до кінця спорудження зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали й конструктивні елементи споруди або з урахуванням конкретних обставин залишити її одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Тобто, дана суперечка з приводу вказаної квартири як об`єкту незавершеного будівництва не була предметом розгляду суду раніше, тому що раніше ця суперечка стосувалась вказаної квартири як об`єкту нерухомого майна, а тому застосовувати до даних правовідносин висновки Апеляційного суду Одеської області в рішенні від 16.10.2015 року, яке залишено без змін ухвалою від 23.03.2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суду, неправомірно. Крім того, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09.12.2015 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих грошових коштів, що позивач вважає підтвердженням того, що кошти на придбання спірної квартири є його особистими коштами.

29 листопада 2017 року представником відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій представник посилається на те, що оскільки шлюб між сторонами розірвано 21.02.2012 року, то ця дата є початком відліку перебігу строку позовної давності для даного спору, так як в цю дату позивач вже міг дізнатися про порушення його прав, а відтак, звернувшись до суду лише в 2017 році, пропустив строк позовної давності. Обізнаність позивача також випливає і з рішень судів стосовно попередньої суперечки між сторонами щодо спільного майна.

04 лютого 2019 року позивачем до суду подана заява, в якій ОСОБА_1 посилається на те, що позовна давність ним не пропущена, оскільки подача позову до суду є тією обставиною, яка перериває сплив строку позовної давності, а отже на весь період попередньої суперечки між сторонами стосовно поділу спільно набутого майна, позовна давність переривалась.

У судове засідання 16 березня 2021 року сторони не з`явилися, про час, дату і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач подав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити.

Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 31 серпня 2002 року по 10 лютого 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Під час шлюбу, згідно договору № 5/1/58 купівлі-продажу цінних паперів від 15 вересня 2006 року, укладеного з ДП «Дирекція верстатобуд», ОСОБА_2 придбала у власність пакет цільових облігацій під житло, загальною вартістю 626 396,40 гривень.

15 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ДП «Дирекція верстатобуд» був укладений договір резервування приміщення, відповідно умов якого ДП «Дирекція верстатобуд» зобов`язалось здійснити резервування трьохкімнатної квартири під будівельним АДРЕСА_5 .

Згідно акту прийому-передачі від 23 березня 2012 року ОСОБА_2 прийняла від ДП «Дирекція верстатобуд» у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно даним ДП «Дирекція верстатобуд» ОСОБА_2 були внесені грошові кошти, згідно договору № 5/1/58 від 15.09.2006 року наступним чином: прибутковий касовий ордер № 550 від 15 вересня 2006 року 363 283,20 гривень; прибутковий касовий ордер № 692 від 17 листопада 2006 року 131 556,60 гривень; прибутковий касовий ордер № 25 від 19 січня 2007 року 131 556,60 гривень; прибутковий касовий ордер № 13 від 23 березня 2012 року 13 207,60 гривень.

Зі змісту кредитного договору № 1863-08 ПОУ Н від 14 вересня 2006 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав від АКІБ «УкрСиббанк» кредит в розмірі 105 000,00 доларів США для придбання квартири по АДРЕСА_6 (п. 1.3.4 договору).

Ці фактичні обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.10.2015 року в рамках справи № 1511/3716/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права власності, а тому, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді даної справи.

Позивач посилається на те, що внаслідок свідомого ухилення відповідачки від реєстрації свого права власності на квартиру АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на вказану квартиру нею до цих пір не отримане, державна реєстрація не проведена, а офіційно право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 не зареєстроване.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що оскільки, кошти на придбання вказаної квартири, ним отримані в кредит від АКІБ «УкрСиббанк», то він має право на Ѕ частину даного об`єкту незавершеного будівництва, однак, відсутність реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру унеможливлює наразі її поділ між подружжям як об`єкта спільної сумісної власності, а тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

При цьому, позивач посилається на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 07.09.2016 року по справі №6-47цс16, за якою, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, які підлягають виділу, і технічно довести до кінця спорудження зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали й конструктивні елементи споруди або з урахуванням конкретних обставин залишити її одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року по справі № 307/3957/14-ц, за змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування (частина перша статті 57 СК України).

Частиною першою статті 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик (постанова Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17).

Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У той же час частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13).

За таких обставин, суд, встановивши відсутність державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , робить висновок про те, що дана квартира, в зв`язку з цим, не може бути предметом поділу між подружжям сторін, а отже у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині має бути відмовлено.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, у разі участі позивача у витратах на придбання квартири, така участь дає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування затрат на будівництво чи придбання квартири.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необгрунтованість позову ОСОБА_1 та відмову у його задоволенні, обставини щодо пропуску стоку позовної давності позивачем судом не оцінюються.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 24.03.2021 року.

Суддя Чернявська Л.М.