РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Калетинець Т.В.

справа № 569/18310/20,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство "Укрпошта",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрпошта" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Акціонерного товариства "Укрпошта", в якому просить стягнути із Акціонерного товариства "Укрпошта" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 407 720,52 гривень за період з 01 червня 2013 року по день фактичного розрахунку 29 вересня 2020 року; стягнути із Акціонерного товариства "Укрпошта" на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору та витрати на правову (правничу) допомогу.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, з 01.10.1999 року вона працювала в Рівненській дирекції УДППЗ "Укрпошта". Наказом №47-К від 21.05.2013 року, її було звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. На момент звільнення у відповідача як роботодавця була наявна заборгованість перед нею з невиплаченої заробітної плати, а саме при перерахунку відпускних із врахуванням коефіцієнта корегування заробітної плати. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрпошта" про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволено частково. Рішенням Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2020 року змінено в частині, в решті рішення залишено без змін. Встановлено, що затримка у виплаті заробітної плати була здійснена з вини Акціонерного товариства "Укрпошта" та стягнуто з Акціонерного товариства "Укрпошта" на її користь невиплачену заробітну плату за час відпусток в сумі 6145,33 гривень.

Оскільки оплату заборгованості по заробітній платі відповідачем здійснено лише 29.09.2020 року, а тому відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи із 21 травня 2013 року по день фактичного розрахунку 29 вересня 2020 року. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки, який підлягає стягненню з відповідача, складає 407 720,52 гривень (222,07 гри, х 1836 робочі дні).

07 грудня 2020 року (вх..№59386/20) відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні позову повністю, судовий збір та витрати на правничу допомогу залишити витратами позивача.

11 грудня 2020 року (вх.№60727/20) позивачем подано відповідь на відзив.

04 лютого 2021 року (вх.№7033/21) відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

В судовому засіданні 05 лютого 2021 року протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про перехід від розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду в загального порядку, оскільки з урахуванням п.2 ч.4 ст.19 та п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовну повністю.

Заслухавши виступи учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01 жовтня 1999 року до 21 травня 2013 року працювала в Рівненській дирекції УДППЗ "Укрпошта", що не заперечується відповідачем.

Наказом №47-К від 21.05.2013 року, ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, що підтверджується записом в трудовій книжці.

Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2020 року, позов ОСОБА_1 до АТ "Укрпошта" про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволено частково. Стягнуто з АТ "Укрпошта" на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час відпусток в сумі 6145,33 грн. за період роботи з 01 жовтня 1999 року по 21 травня 2013 року.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року апеляційну скаргу АТ "Укрпошта" задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2020 року змінено, та стягнуто з АТ "Укрпошта" на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час відпусток в сумі 6145,33 грн. без урахування податків та обов"язкових платежів, за період роботи з 01 жовтня 1999 року по 21 травня 2013 року. В решті рішення залишено без змін.

З виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що позивачу 29 вересня 2020 року зарахована сума заробітної плати в розмірі 4946,99 грн..

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов"язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов"язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За викладених вище обставин, оскільки, відповідач на час звільнення позивача не здійснив з нею остаточний розрахунок по заробітній платі, а тому про право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України є правильним.

Разом з цим, метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв"язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов"язку працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов"язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов"язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов"язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов"язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою КМ України від 8.02.1995р. №100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з нею остаточний розрахунок по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає нарахуванню за період з 01 червня 2013 року 29 вересня 2020 року включно.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 407 720,52 грн. і він відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8.02.1995р. №100 та розрахований правильно.

Судом встановлено, що розмір самої заборгованості по заробітній платі, яка не була виплачена позивачу за рішенням суду становить 6145,33 грн. (без урахування податків та обов"язкових платежів, за період роботи з 01 жовтня 1999 року по 21 травня 2013 року) та більш як у вісімнадцять разів є меншою за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (407 720,52 грн.).

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, яка вже була стягнута, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 6145,33 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов"язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Щодо пропуску строку звернення до суду, про що вказувала представник відповідача, суд зазначає, що позивачем не пропущено строк визначений ст. 223 КЗпП України, адже вона у судовому порядку доводила неправомірність дій відповідаача щодо не виплати заборгованості по заробітній платі і не здійснення розрахунку з нею в дань звільнення і рішення по даній справі набрало законної сили 10 вересня 2020 року, а з позовом вона звернулася 10 листопада 2020 року, тобто в межах строку.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат понесених на професійну правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Таким чином, склад витрат, пов"язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18.

Так, для підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача було надано Ордер серії ВК № 1012542 від 04.11.2020 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, ксерокопію квитанції №21-9317085/С від 21.01.2021 року на суму 3000 грн..

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на обгрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу, а саме відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а тому вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 61,45 грн. (6145,33 грн. х 4077,20 грн. /407720,52 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, п.3 Розділ ХII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрпошта" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Укрпошта" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6145,33 (шість тисяч сто сорок п"ять) гривень 33 копійки за період з 01 червня 2013 року по 29 вересня 2020 року.

Стягнути з Акціонерного товариства "Укрпошта" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 61,45 (шістдесят одну) гривню 45 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Акціонерне товариство "УКРПОШТА", 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 22, .

Повне судове рішення складене 26 березня 2021 року.

Суддя -