Ухвала

23 березня 2021 року

м. Київ

справа № 489/982/19

провадження № 61-4101ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 листопада 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року в справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», про стягнення заборгованості за кредитом,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь 313 063,43 грн заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2008 року.

Позов Державної іпотечної установи мотивовано тим, що 04 квітня 2008 року між Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» (далі - АТ «Банк «Фінанси та кредит») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 73-ivg-2008, за яким ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 188 000 грн під 17 % річних, які зобов`язався повертати щомісячними платежами до 10 числа кожного місяця в розмірі 2 758 грн, з кінцевим терміном повернення кредиту - до 03 квітня 2028 року. Виконання вказаного кредитного договору забезпечено порукою та іпотекою квартири АДРЕСА_1 , відповідні договори банк уклав з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 04 квітня 2008 року. 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою іАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір відступлення права вимоги, зокрема за кредитними та забезпечувальними зобов`язаннями відповідачів, який набрав чинності 17 вересня 2015 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань станом на 30 листопада 2018 року в нього утворилася заборгованість в розмірі 313 063,43 грн, з яких: 171 224,86 грн. - основний борг; 93 305,82 грн - відсотки за користування кредитом; 18 519,97 грн. - інфляційні втрати, 30 012,78 грн. - пеня.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 листопада 2020 року - без змін.

10 березня 2021 року Державна іпотечна установа подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 листопада 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Ціна позову в цій справі становить 313 063,43 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн). Тобто справа № 489/982/19 не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку Державна іпотечна установа мотивувала тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики в частині застосування і тлумачення статті 527 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). В оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування статті 527 ЦК України, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 757/46709/16-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2020 року у справі № 534/1809/16-ц, про те, що кредитору дозволяється не приймати самостійно виконання зобов`язання у разі його переадресування, під яким розуміється уповноваження кредитором іншої особи на прийняття виконання від боржника, якщо така можливість передбачена договором, актом цивільного законодавства або ж випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Уповноважена кредитором особа приймає виконання (тобто вчиняє фактичні дії, зокрема щодо прийняття майна) без заміни кредитора, і всі правові наслідки настають для кредитора. Під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов`язку боржником або іншою особою. Такі повноваження можуть бути визначені, зокрема: у договорі між кредитором уповноваженою особою; у договорі між боржником та кредитором; кредитором у виданій ним довіреності. Ігнорування судами попередніх інстанцій вказаних правових висновків негативно впливає на єдність судової практики.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки правові висновки Верховного Суду, на які посилається заявник, стосуються обставин, які не є подібними обставинам, встановленим судами попередніх інстанцій в цій справі. В оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд дав оцінку таким доводам заявника, вказавши, що: посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що первісний кредитор не є його уповноваженою особою не впливають на законність рішення суду, тому що таким висновком суд не обґрунтовував відхилення позову. Верховний Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду, так як зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що підставою для відмови в задоволенні позову було ненадіслання позивачем досудової вимоги позичальнику та недоведення факту порушення відповідачами зобов`язань за кредитним договором. При цьому суди правильно застосували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц.

Враховуючи нерелевантність судової практики, на яку посилається заявник, відсутні підстави для висновку про те, що касаційна скарга Державної іпотечної установи стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявниками судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання Державної іпотечної установи про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 листопада 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 листопада 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року в справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», про стягнення заборгованості за кредитом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко