"26" березня 2021 р. Справа № 363/957/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року м. Вишгород

Суддя Вишгородського районного суду Київської області Лукач О.П., вирішуючи питання про прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за договором позики від 28 квітня 2019 року нарахованих на частини заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

9 березня 2021 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява.

Перевіривши позовну заяву та додані до неї копії документів, розглянувши клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору, суд ухвалою від

12 березня 2021 року прийняв рішення про залишення позовної заяви без руху та позивачу був наданий час для усунення недоліків.

24 березня 2021 року позивач звернувся до суду із заявою, у якій зазначає відсутність у нього доходів у 2020 році, посилаючись на довідку ГУ ДПС у Луганській області, а також вказує, що постанова державного виконавця про стягнення на його користь суми коштів у розмірі 21576 гривень наразі не виконана, що свідчить про відсутність доходу.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його цивільних прав та обов`язків.

Недопустимість обмеження доступу до правосуддя підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що судовий збір має бути таким, що, з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачено. В свою чергу розмір судового збору, який не враховує фінансове становище сторони розцінюється як такий, що обмежує право на доступ до правосуддя (справа «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії»).

У рішенні від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський Суд з прав людини зазначив, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Таким чином, Європейський суд з прав людини виходить з того, що судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що, з урахуванням фінансового положення заявника, може бути ним сплачений.

Частиною третьою статті 136 ЦПК України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Суд наділений дискреційними повноваженнями щодо вирішення питання про розстрочення, відстрочення, зменшення або звільнення від сплати судового збору. Водночас суд, вирішуючи питання щодо звільнення від сплати судового збору, має враховувати доводи та надані докази у конкретній справі та належним чином викладати мотиви, які мають бути зрозумілі та переконливі для сторони.

Оцінивши у сукупності доводи позивача, що наведені на обґрунтування підстав для звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви, суд вважає за можливе звільнити його від сплати судового збору за подання позовної заяви.

Керуючись статтею 8 Закону України «Про судовий збір», статтями 317 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

звільнити позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за договором позики від 28 квітня 2019 року нарахованих на частини заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лукач