Справа № 203/306/20
Провадження № 2/0203/74/2021
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Давіденко Ю.А.,

розглянувши в загальному порядку у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу у паперовій формі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 пред`явила позов на предмет витребування від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , належної їй на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16 липня 1994 року, оскільки відповідач ОСОБА_4 15 жовтня 2015 року подав приватному нотаріусу Дніпропетровського МНО Кононенко С.А. підроблені документі і без її присутності уклав нібито від її імені договір купівлі-продажу вказаної квартири, зареєстрований в реєстрі за № 755 за ціною 79400,00 грн., які вона ніколи не отримувала і взагалі ОСОБА_4 не знає, у зв`язку з чим звернулася до поліції з приводу вчинення відносно неї шахрайства і до суду, за результатами чого рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року у справі № 203/1715/19 визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 15 жовтня 2015 року, проте у січні 2020 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 11 січня 2020 року вона дізналася, що 23 жовтня 2015 року ОСОБА_4 також уклав договір купівлі-продажу її квартири з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які придбали по Ѕ частці, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., у зв`язку з чим позивач вважає вибуття квартири з її власності відбулося без її відома і згоди, тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О. 23 жовтня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 2236, та витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на свою користь, поклавши судові витрати на відповідачів.

З відкриттям загального позовного провадження ухвалою суду від 10 березня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її підготовка у підготовчому засіданні з обміном учасниками справи змагальними заявами по суті справи з витребуванням за ухвалою суду у приватного нотаріуса копії оспорюваного договору купівлі-продажу, що виконана нотаріусом 30 грудня 2020 року.

Жоден з відповідачів свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляли, хоч відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прибували у підготовче засідання і про дати, час і місце судового засідання усі відповідачі повідомлялися належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем їх постійного проживання (перебування).

Третя особа заяв по суту справи не подавала.

Ухвалою суду від 11 грудня 2020 року підготовче провадження закрите з призначенням справи до судового розгляду.

Ухвалою суду від 15 березня 2021 року відмовлено у затвердженні мирової угоди та продовжено судовий розгляд.

В судовому засіданні 27 січня 2021 року представник позивача ОСОБА_6 позов підтримав в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, зазначивши, що квартира з володіння і власності позивача вибула внаслідок шахрайських дій, внаслідок чого позивач вимушена була по суду визнавати угоду від 15 жовтня 2015 року недійсною, а про угоду від 23 жовтня 2015 року взагалі не знала і дізналася лише звернувшись за консультацією до адвоката і отримавши довідку з державного реєстру 11 січня 2020 року, що стало неприємною несподіванкою, тому представник наполягав на повному задоволенні позову. В подальшому представник позивача у заяві від 27 січня 2021 року клопотав про розгляд справи у його відсутності, що з`ясуванню обставин не перешкоджає.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, подаючи з липня 2020 року неодноразово клопотання про відкладення розгляду, зокрема, 16 вересня, 08 грудня 2020 року, 26 січня та 12 березня 2021 року, а тому суд вважає, що чергове клопотання про відкладення судового розгляду 15 березня 2021 року через її вибуття в інше місто, задоволенню не підлягає, незважаючи на заявлену поважність наведених причин, оскільки про чергове судове засідання остання повідомлена задовго до придбання нею квитків 12 березня 2021 року про вибуття 14 березня 2021 року в інше місто.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи як судовими повістками, направленими рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням на їх адресу, так і шляхом смс-судових повісток за номерами мобільних телефонів, повідомлених ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у підготовчому засіданні, в судове засідання не з`явилися, і про причини своєї неявки жоден відповідач не повідомив та про розгляд справи в їх відсутність не клопотали, на підставі чого без фіксування судового процесу технічними засобами проведений розгляд справи, з урахуванням заяви представника позивача від 27 січня 2021 року про розгляд справи у його відсутності в разі його неявки.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, обмежившись виконанням 30 грудня 2020 року ухвали суду про витребування доказів, а тому її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши усні пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, дійшов висновку про вирішення справи за ст.13 ЦПК України в межах заявлених вимог з частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин і відповідних їм правовідносин.

Так, судом встановлено, що на підставі договору дарування від 16 липня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бандурою М.К. за реєстровим №2-4398, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ 16 липня 1994 року в реєстровій книзі 29п-53, позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 31,1 м2, житловою площею 16,8 м2, що підтверджується копією вказаного договору дарування (а. с. 6-8).

15 жовтня 2015 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. за реєстровим №755 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між начебто ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, за умовами якого ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2 за 79400,00 гривень, набувши внаслідок цього право власності на таке нерухоме майно (а.с.11).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року, яке не оскаржувалося і набрало законної сили 21 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та дарування, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння задоволений в повному обсязі; окрім іншого, вирішено визнати недійсним договір купівля-продажу квартири від 15 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.О. за реєстровим № 755, предметом якого була купівлі-продаж квартири АДРЕСА_2 ; зобов`язано ОСОБА_4 повернути в натурі ОСОБА_1 набуте за договором дарування від 15 жовтня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. за реєстровим № 755, нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Цим рішенням суду встановлені обставини того, що нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії з посвідчення 15 жовтня 2015 року вказаного договору здійснено встановлення особи начебто ОСОБА_1 , як продавця, на підставі паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 , а також із використанням довідки про присвоєння позивачу ідентифікаційного номеру ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 22 серпня 2000 року, які є недійсними, оскільки за даними відповідних державних органів вказаний паспорт фактично видавався не на ім`я ОСОБА_1 , а на ім`я іншої особи, а зазначена довідка фактично ОСОБА_1 не видавалась. Означені документи, які використані нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії, та були спрямовані на встановлення і підтвердження особи позивача, як продавця квартири, можуть бути оцінені судом лише як недійсні за ознакою їх підробки (фальсифікації), що в свою чергу свідчить, що оспорюваний позивачем правочин вчинений з порушенням вимог ст.203 ч.3 ЦК України як такий, що не відповідає внутрішній волі позивача ( ОСОБА_1 ), а отже такий, що на підставі ст.215 ЦК України визнаний судом недійсними.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звідси, обставини недійсності договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2015 року та вибуття спірної квартири з власності позивача ОСОБА_1 без її волі встановлені вказаним рішенням суду.

В судовому засіданні встановлено, що рішення суду від 18 грудня 2019 року в частині повернення спірної квартири ОСОБА_4 залишилось не виконаним, квартира фактично не поверталась у власність ОСОБА_1 .

Одночасно судом встановлено, що 23 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим № 2236 посвідчено договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , як покупцями, за умовами якого останні придбали квартиру АДРЕСА_2 по Ѕ частці кожен за 79300,00 грн., про що до матеріалів справи долучена нотаріально засвідчена копія вказаного договору (а.с.171).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 11 січня 2020 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 по Ѕ частці за кожним, а з 10 грудня 2015 року ця квартира перебуває під арештом за ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2015 року у кримінальному провадженні та за постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Дніпра про арешт майна боржника від 08 липня 2019 року (а.с.9-10).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України№ 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року.

За таких обставин суд, встановивши, що належне ОСОБА_1 нерухоме майно вибуло з її володіння і власності поза її волею з порушенням норм чинного законодавства ще 15 жовтня 2015 року та протиправно набуте ОСОБА_4 , приходить до висновку, що відчуження за наступними після цього правочинами, вчиненими цією ж особою, ОСОБА_4 , відбулося так само поза волею позивачки як дійсного власника спірної квартири, доказів обізнаності про що відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суду не надано, у зв`язку з чим такі особи мають ознаки добросовісних набувачів, доки не встановлено (не довелено) зворотнього.

Суд на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях представника позивача в їх сукупності з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2015 року, тісно пов`язаних з преюдиційними фактами недійсності фіктивного договору від 15 жовтня 2015 року про купівлю-продаж спірної квартири, що встановлені рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року, згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України дійшов до стійкого внутрішнього переконання у вибутті спірної квартири з володіння позивача без її на те волі, чим за висновками Верховного Суду про особливості користування житлом з триманням його (detentio) третьою особою, викладеними 04 липня 2018 року в § 91 постанови Великої Палати № 14-181цс18 про застосування ст.ст. 317, 383 ЦК України у судовій практиці визнання володіння житлом за власником, який не втрачає його навіть коли таке майно третя особа використовує протиправно (653/1096/16), обґрунтовується це рішення про повернення такої квартири з чужого незаконного володіння відповідача за усталеною судовою практикою, незалежно від кількості разів відчуження у ланцюгу правочинів до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Разом з тим, розв`язуючи вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2015 року недійсним, суд виходить з того, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, на чому наголошено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, оскільки правочин на підставі якого первісно відбулося незаконне відчуження квартири на користь ОСОБА_4 поза волею позивача вже визнаний недійсним за рішенням суду від 18 грудня 2019 року, то подальші правочини в ланцюгу правочинів з відчуження цієї квартири, зокрема, від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнанню недійсними не підлягають і в цій частині позову належить відмовити, оскільки достатнім і належним способом захисту є витребовування такого майна від добросовісних набувачів на користь позивача, як дійсного власника.

Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України належить віднести на рахунок відповідачів в рівних частинах на кожного з відшкодуванням позивачу справленого нею судового збору з вимог про витребування майна.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 89, 141, 209, 263-265, 268ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити частково.

Витребувати на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) від ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , . АДРЕСА_4 ) квартиру АДРЕСА_2 (назва до зміни м. Дніпропетровськ).

В задоволенні решти позовних вимог- відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , . АДРЕСА_4 ) судові витрати по сплаті судового збору по 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.) з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги у паперовій формі до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене і підписане 25 березня 2021 року.

Суддя О. В. Колесніченко