ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3290/21 Справа № 197/750/19 Суддя у 1-й інстанції - Леонідова О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 197/750/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Фрунзенське ЖКП»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника адвоката Горовенка Сергія Володимировичана рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року, яке ухвалено суддею Леонідовою О.В. у смт. Широке Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 грудня 2020 року , -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась з позовом до Комунального підприємства "Фрунзенське ЖКП" про скасування заборгованості за житлово-комунальні послуги та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивачка зазначила, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 29.06.1993 року, виданого Широківським комбінатом комунальних підприємств, на праві приватної власності їй належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48,1 кв.м.

Періодично на її адресу відповідачем надсилаються листи-повідомлення, в яких відповідач вимагає сплатити неіснуючу заборгованість за комунальні послуги, відповідно до останнього листа № 255 від 23.04.2019 року за адресою: квартира АДРЕСА_1 існує заборгованість по сплаті комунальних послуг у розмірі 5635,33 грн.

14.10.2010 року за №008 ОСОБА_1 отримала попередження від Комунального підприємства «Фрунзенське ЖКП» в якому відповідач пропонував, згідно п.7 «Правил користування житловими будинками і прибудинковими територіями», що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року за №572, заключити договір про надання житлових послуг.

Проте, позивачка відмовилась укладати договір з відповідачем , про що повідомила його письмово листом, в якому зазначила причини своєї відмови та вимоги, які відповідач повинен врахувати при укладенні договору з нею. Крім того, в листі позивачка зазначила, про завищення та необґрунтованість тарифів, які відповідач зазначив у договорі. Також просила надати відповідача відповідь з питання, які саме послуги були надані реально відповідачем з квітня 2009 року по жовтень 2010 року та переглянути тарифи на воду та водовідведення у бік зменшення.

11.11.2010 року позивачка отримала відповідь з додатками про розрахунок тарифу, переліком робіт, на питання по суті не було надано відповіді.

В серпні 2011 року відповідач КП «Фрунзенське ЖКП» звертався до суду з заявою про видачу судового наказу, який був скасований по заяві позивачки, з тих пір відповідач надсилає претензії про сплату боргу, заборгованість сформувалась майже за 10 років.

Вважає, у зв`язку з відсутністю між нею та відповідачем по справі договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, вважає що у неї не має жодних підстав для сплати комунальних послуг, а у відповідача стягнення відповідної заборгованості.

Просила суд захистити її порушені права таким же способом, яким вони були порушенні, зокрема, визнати нараховану заборгованість у розмірі 5635, 33 грн. безпідставною, зобов`язати відповідача списати цю заборгованість.

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Фрунзенське ЖКП" про скасування заборгованості за житлово-комунальні послуги та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та її представник адвокат Горовенко С. В.,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про нібито недоведеність позивачкою вини відповідача у не укладенні цього договору є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що позивачка оспорює не правильність нарахування їй розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг або заборгованість по таким, як це зазначав суд першої інстанції, а навпаки, позивачка вважає незаконним будь-яке нарахування їй відповідачем, як споживачу, строкової чи простроченої заборгованості по сплаті комунальних послуг за відсутності належно укладеного сторонами договору на житлово-комунальні послуги.

На думку позивачки, її звернення з позовом відповідає такому з обраних нею способів захисту порушених майнових прав, як припинення дії, яка порушує її права. Тим самим, вона намагалась припинити подальше незаконне без договірне нарахування їй неіснуючої заборгованості. Отже, висновок суду про неможливість здійснення позивачкою захисту її порушених прав у саме такий спосіб захисту є необґрунтованим.

Вважає, некоректним та невірним висновок суду першої інстанції про нібито доведеність в суді представником відповідача, як існування між сторонами фактичних договірних відносин та реальне надання з боку відповідача комунальних послуг.

Позивачка та її представник не погоджується з посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, яка викладена в Постанові від 08.04.2020 року у справі № 462/5889/16-ц, оскільки, на їх думку, фактичні обставини обох справ є відмінними одна від одної.

Вважають також, що при вирішенні спору, що виникає з даних спірних відносин, суд першої інстанції зобов`язаний був врахувати обопільну відповідальність за не своєчасне та неналежне укладення договору про надання житлово-комунальних послуг.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачці на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 29.06.1993 року, виданого Широківським комбінатом комунальних підприємств, на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48,1 кв.м.(а.с.9)

14.10.2010 року за №008 ОСОБА_1 отримала попередження від Комунального підприємства «Фрунзенське ЖКП», в якому було запропоновано, згідно п.7 «Правил користування житловими будинками і прибудинковими територіями», що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року за №572, уклали договір про надання житлових послуг. (а.с.10).

ОСОБА_1 18.10.2010 року відправила КП ««Фрунзенське ЖКП» лист в якому зазначила, що відмовляється від укладання договору з зазначенням вимог. Також зазначила причини своєї відмови та вимоги, які відповідач повинен врахувати при складанні договору з нею. Крім того, в листі позивачка зазначила, про завищення та необґрунтованість тарифів, які відповідач зазначив у договорі. Також, просила надати відповідача відповідь з питання, які саме послуги були надані відповідачем реально з квітня 2009 року по жовтень 2010 року та переглянути тарифи на воду та водовідведення у бік зменшення, у зв`язку з тим, що вся каналізаційна вода зливається до річки Інгулець, а не проходить очищення, як це зазначено в тарифах на стічні (каналізаційні) води (а.с.11).

22.10.2010 року позивач отримала попередження від Комунального підприємства

«Фрунзенське ЖКП» в якому зазначено, що в зв`язку з тим, що нею не укладено договір на надання житлових послуг, то КП «Фрунзенське ЖКП» не може виконувати умови договору, та не подає акти перевірки димовентиляційних каналів по квартирі АДРЕСА_1 , до Широківського УГГ, що призведе до відключення постачання газу в квартиру. Пропонувалось негайно укласти договір на надання житлових послуг. (а.с.12).

11.11.2010 року за вих.№ 190 від КП «Фрунзенське ЖКП» надійшла відповідь з додатками про розрахунок тарифу на обслуговування житла у 2009 році, перелік робіт по поточному ремонту житлового фонду, що обслуговується КП «Фрунзенське ЖКП», перелік робіт з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем водопостачання та водовідведення житлових будинків (а.с.13- 16).

19.08.2011 року Широківським районним судом Дніпропетровської області видано судовий наказ про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь КП «Фрунзенське ЖКП» за надані житлово-комунальні послуги. (а.с.17)

Ухвалою Широківського районного суду Дніпропетровської області від 09.09.2011 року, за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу, скасовано судовий наказ від 19.08.2011 року про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги (а.с.18).

28.02.2012 року позивачка ОСОБА_1 отримала лист-претензію №88 від КП «Фрунзенське ЖКП» в якому її запрошують на засідання комісії з досудового врегулювання з питань наявної заборгованості. (а.с.19).

02.03.2012 року ОСОБА_1 направлено відповідь на лист-претензію №88 КП «Фрунзенське ЖКП», в якому зазначено, що КП «Фрунзенське ЖКП» не надає послуги в повному обсязі і якість послуг не відповідає встановленим тарифам. (а.с.20-22).

04.04.2012 року за вих.№54 КП «Фрунзенське ЖКП» надіслало відповідь на лист ОСОБА_1 з роз`ясненнями щодо тарифів та виконуваних робіт по будинку. (а.с.23).

21.05.2014 року за вих.№99 КП «Фрунзенське ЖКП» надіслало пропозицію про укладення договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. (а.с.24-25).

26.05.2014 року ОСОБА_1 направила відповідь на лист КП «Фрунзенське ЖКП» вих.№99 від 21.05.2014 року, в якій зазначила, що вона відмовляється від підписання договору, якщо не внесено запропонованих нею змін та доповнень до нього (а.с. 26-27).

08.07.2014 року за вих.№101 КП «Фрунзенське ЖКП» надіслало відповідь ОСОБА_1 з копією рішення Широківської селищної ради про затвердження тарифу на обслуговування житлового фонду в смт.Широке, розрахунком тарифів на обслуговування житлового фонду, перелік робіт з технічного обслуговування, перелік робіт по поточному ремонту, граничні строки невідкладної ліквідації виявлених несправностей, пояснення щодо виконання робіт по будинку, роз`яснення, що згідно Постанови КМУ№630 від 21.07.2005 року ОСОБА_1 має можливість в односторонньому порядку скласти акт за підписами двох свідків та надати до обслуговуючій організації (а.с.28-29).

08.12.2018 року КП «Фрунзенське ЖКП» надіслано лист-претензію №5 до ОСОБА_1 , щодо обов`язку по сплаті боргу з розрахунком заборгованості. (а.с. 30).

09.04.2019 року ОСОБА_1 направлено лист до КП «Фрунзенське ЖКП» з вимогою надання письмового повного розрахунку боргу з повною розшифровкою, а саме: за який період виникла ця заборгованість, з зазначенням місяця і року; за які саме послуги, з точним графіком їх надання; договір відповідно до якого саме ці послуги надавались за адресою кв. АДРЕСА_1 (а.с.31).

23.04.2019 року за вих.№255 КП «Фрунзенське ЖКП» надало розрахунок по заборгованості за обслуговування житла та інші матеріали за заявою. (а.с. 32-48).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), є різновидом претензії, і чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Також суд враховув, що позивачем не надано доказів не надання послуг, підтвержених актом-претензією відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком. Відповідачем не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення позивачки до суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем комунальних послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу, а їх виконавцем - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах кореспондує обов`язок виконавця забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів (ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Однак, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року в справі №6-2951цс15.

Звернувшись до суду з позовом, позивачка зазначала, що будь-яке нарахування їй відповідачем, як споживачу, строкової чи простроченої заборгованості по сплаті комунальних послуг за відсутності належно укладеного сторонами договору на житлово-комунальні послуги є незаконним.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно типовим договором.

Згідно зі статтею 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону визначено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами визнано відсутність укладеного між ними договору на надання житлово-комунальних послуг. Зокрема, доказів про односторонню вину в неукладені договору відповідача позивачкою не надано та судом першої інстанції не здобуто. Навпаки, матеріалами справи підтверджено, неодноразове письмове звернення відповідача, з метою укладення типового договору на надання житлово-комунальних послуг, до позивачки.

Отже, відповідачем були вжиті заходи, передбачені законом щодо укладення договору на основі типового договору.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів, не бере до уваги доводи позивачки та її представника, щодо незаконного нарахування заборгованості по сплаті за житлово-комунальні послуги позивачці за відсутності укладеного між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг.

За змістом статей 11,15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13, підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, про те, що висновок суду про неможливість здійснення позивачкою захисту її порушених прав у визначений нею спосіб захисту - є необґрунтованим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц, на яку суд обґрунтовано зробив посилання в оскаржуваному рішенні, в зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо не згоди позивачки та її представника з посиланням на вищевказану правову позицію.

Доказів не надання відповідачем послуг позивачкою не надано, навпаки матеріалами справи підтверджено, зокрема, зазначено і в апеляційній скарзі, що позивачка добровільно сплачує інші реально надані відповідачем послуги, отже позивачка, самостійно та вибірково визначає за які саме послуги їй сплачувати, а за які ні.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеєр Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands») від 27.10.93, заява №14448/88, §33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу в доступі до суду та до реалізації та захисту їхніх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі позивачки та її представника.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Докази та обставини, ні які посилається позивачка та її представник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Горовенка Сергія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: