Ухвала

22 березня 2021 року

м. Київ

справа № 421/1277/2012

провадження № 61-18309св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І., Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Усика Г. І., Гулейкова І. Ю., Ступак О. В. у справі за позовом ОСОБА_2 , яка

діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 37 м. Дніпропетровська, Виконавчий комітет Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради, про встановлення права на проживання та визнання розпорядження органу приватизації та права власності на квартиру частково недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень

У жовтні 2006 року ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 37 м. Дніпропетровська, виконавчий комітет Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, про встановлення права на проживання та визнання розпорядження органу приватизації та права власності на квартиру частково недійсними.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 та за її дітьми - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Визнано розпорядження органу приватизації управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 01 березня 2007 року

№ 1/126-07 та свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на основі цього розпорядження, недійсними.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року касаційну скаргу

ОСОБА_7 задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року скасовано, справу № 412/1277/2012 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У жовтні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від

05 листопада 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2020 року касаційну скаргу

ОСОБА_4 повернуто заявнику, оскільки на момент подання касаційної скарги він був неповнолітнім, тобто не мав цивільної процесуальної дієздатності для подання до суду касаційної скарги.

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада

2019 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2020 року наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку на касаційне оскарження визнані неповажними. Касаційну скаргу залишено без руху, надано заявнику строк для подання касаційної скарги у новій редакції із зазначенням підстав касаційного оскарження відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, та вказати у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження інші поважні причини пропуску процесуального строку підтверджені відповідними доказами. Роз`яснено заявнику наслідки невиконання вимог цієї ухвали відповідно до положень частини другої та третьої статті 393 ЦПК України.

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада

2019 року у новій редакції. яка містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, серед іншого доповнене посиланням на те, що

ОСОБА_2 , як законний представник заявника, неналежно виконувала свої батьківські обов`язки.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року. Відкрито касаційне провадження у справі № 412/1277/2012 та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Короткий зміст поданої заяви про відвід судді

У березні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Усика Г. І., Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., яка мотивована посиланням на те, що суд касаційної інстанції вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження у справі не врахував положення частини третьої статті 394 ЦПК України, за змістом якої незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а тому безпідставно поновив ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження та відкрив провадження у справі. Зазначене викликає сумнів у неупередженості та об`єктивності колегії суддів під час розгляду справи 412/1277/2012.

Дослідивши вказану заяву, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необгрунтованість заяви ОСОБА_8 про відвід колегії суддів: Усика Г. І., Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Статтею 36 ЦПК України визначено перелік підстав відводу (самовідводу) судді і розширеному тлумаченню ця норма не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя.

Частиною четвертою статті 36 ЦПК України передбачено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обгрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необгрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У такому випадку вирішення питання про відвід судді здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», N 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року).

Зі змісту заяви ОСОБА_8 убачається, що підставою для заявлення відводу є незгода заявника із процесуальним рішенням колегії суддів, зокрема відкриття касаційного провадження у справі, що згідно з частиною четвертою статті 36 ЦПК України не може бути підставою для відводу судді.

Аналізуючи наведене, доводи заявника не свідчать про існування обставин, які викликають сумнів в неупередженості та об`єктивності колегії суддів, усі посилання носять характер непідтверджених припущень, що не знайшли свого правового обгрунтування.

Висновки за результатами розгляду заяви

Ураховуючи необгрунтованість заявленого ОСОБА_1 відводу колегії суддів: судді Усику Г. І., Гулейкову І. Ю., Ступак О. В. питання про відвід, відповідно до частини третьої статті 40 ЦПК України, підлягає передачі на розгляд іншому судді, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Керуючись статтями 33, 36, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Усика Г. І.,

Гулейкова І. Ю., Ступак О. В. визнати необгрунтованою.

Заяву про відвід колегії суддів: Усика Г. І., Гулейкова І. Ю., Ступак О. В. передати для вирішення зазначеного питання, у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак