Справа №521/3168/18
Провадження №2/521/544/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення боргових зобов`язань та стягнення грошових коштів,

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення боргових зобов`язань та стягнення грошових коштів.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів уже був розглянутий указаним складом суду.

Так, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 проценти за позикою, суму інфляційних та трьох процентів річних за час прострочення в загальному розмірі 109 101,03 гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 проценти за позикою, суму інфляційних та трьох процентів річних за час прострочення в загальному розмірі 27 275,26 гривень. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму оплаченого судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Проте, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення було задоволено. Зокрема, заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 05 вересня 2018 року в цивільній справі №521/3168/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів скасовано. Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

При новому розгляді справи позивачі в обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду вказували, що на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2006 року було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , зокрема, суму боргу в розмірі 53 000,00, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 106 000,00 гривень., стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 39 750,00 гривень.

Крім того, відповідно до вищевказаного рішення суду, а згодом і відповідно до інших рішень суду, з ОСОБА_3 було стягнуто на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 3% річних та проценти від прострочених сум за різні періоди часу.

Проте, до теперішнього часу, як зазначають позивачі, відповідні суми грошових коштів позивачам не сплачені, виходячи з чого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом, в якому, збільшивши позовні вимоги 06 червня 2018 року, остаточно просили суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , у тому числі як правонаступника ОСОБА_5 , суму інфляційної втрати в розмірі 80 544,21 гривень, 3% річних в розмірі 4 966,02 гривень, проценти за позикою 23 590,80 гривень, а всього 109 101,03 гривень; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму інфляційної втрати в розмірі 20 136,05 гривень, 3% річних в розмірі 1 241,51 гривень, проценти за позикою 5 897,70 гривень, а всього 27 275,26 гривень.

Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 не скористався, відзив на позовну заяву до суду не надходив, але сторона заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у наданих до суду заяві про перегляд заочного рішення та зустрічному позові. Зокрема, ОСОБА_3 указував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовляються від отримання коштів на погашення боргу від ОСОБА_3 , а їх дії щодо стягнення з нього відсотків та штрафних санкцій спрямовані на штучне збільшення суми боргу. Крім того, ОСОБА_3 указував про відсутність доказів на підтвердження факту отримання ним або його колишньою дружиною від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суми боргу.

Заявивши зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та припинення грошових зобов`язань, ОСОБА_3 указував, що усупереч неіснуючого боргу ним було сплачено 1 300,00 гривень на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Також, звертав увагу суду, що набрав законної сили вирок суду, згідно із яким ОСОБА_3 був виправданий судом у здійсненні кримінального злочину, передбаченого ст. 382 КК України.

Від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позов ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та припинення грошових зобов`язань, у яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , звертаючи увагу суду на те, що ОСОБА_3 звертався до державного нотаріуса із заявою про розстрочку виконання рішення, що, на думку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є доказом того, що ОСОБА_3 визнає борг перед ними. Також, указували на те, що ОСОБА_3 знав про існування наявної заборгованості ще у 2006 році, що дає підстави вважати, що ним пропущений строк позовної давності для подачі зустрічного позову. Крім того, заявляючи зустрічний позов у даній справі, ОСОБА_3 по суті просить Малиновський районний суд м. Одеси відмінити рішення Приморського районного суду м. Одеси, що набрало законної сили відповідно до рішення апеляційної інстанції, що є неприпустимим.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року поновлено ОСОБА_3 пропущений процесуальний строк для подання зустрічного позову. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення боргових зобов`язань та стягнення грошових коштів було прийнято та об`єднано в одне провадження для спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Позивач ОСОБА_1 , що діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , у відкрите судове засідання з`явився, заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримав, просив суд задовольнити первісний позов, у зустрічному позові ОСОБА_3 просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та його повноважний представник у відкрите судове засідання з`явилися, заперечували проти позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , просили суд відмовити у його задоволенні, підтримали зустрічний позов ОСОБА_3 про припинення боргових зобов`язань та стягнення грошових коштів.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд доходить наступного висновку.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що згідно з рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2006 року по справі №2-4104/2006 було, зокрема, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 69 116,66 гривень, на користь ОСОБА_4 138 233,32 гривень, на користь ОСОБА_2 50 624,85 гривень.

Указані у рішенні суду стягнуті суми з ОСОБА_3 складаються із суми боргу, а також процентів за період з 31 листопада 2000 року до 01 жовтня 2006 року, 3% річних за період з 01 грудня 2000 року до 01 жовтня 2006 року.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2006 року набрало законної сили у встановленому законом порядку 21 грудня 2006 року.

Як установлено вищевказаним рішенням суду, дійсно, зокрема, 30 листопада 2000 року ОСОБА_3 та його колишня дружина ОСОБА_6 отримали у борг від ОСОБА_7 20 000,00 доларів США, що еквівалентно 106 000,00 гривень, від ОСОБА_4 40 000,00 доларів США, що еквівалентно 212 000,00 гривень, та 01 лютого 2001 року колишнє подружжя отримало від ОСОБА_2 15 000,00 доларів США, що еквівалентно 79 500,00 гривень.

Матеріали справи свідчать, що правовідносини між сторонами виниклі на підставі розписок від 30 листопада 2000 року та 01 лютого 2001 року, які вже були предметом розгляду судів, розпискам надана правова оцінка.

Суд зазначає, що згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Розгляд судом справи з подібних правовідносин в контексті практики Європейського Суду з прав людини є справою, що вирішена по суті - res judicata.

Принцип res judicata передбачає повагу до остаточного рішення та виключає можливість повторного звернення до суду з позовом з подібних вимог, з однаковим матеріальним обсягом, положення res judicata попереджує пролангування судового провадження.

Тобто, твердження ОСОБА_3 щодо відсутності доказів на підтвердження отримання ним указаних сум боргу не потребують додаткової перевірки судом при розгляді цієї справи, спростовані рішенням суду, що набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Судом звернуто увагу, що відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2014 року замінено стягувача ОСОБА_4 її правонаступником ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №41620297 з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2006 року по справі №2-4104/06.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 01 жовтня 2014 року набрала законної сили у встановленому законом порядку 07 жовтня 2014 року.

Також, ОСОБА_3 указував, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ухиляються від отримання боргу, адже він неодноразово намагався сплатити борг на їх користь. На підтвердження зазначеного суду було надано ксерокопії наступних заяв: від 28 квітня 2012 року, адресованої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 щодо поетапного погашення боргу; від 18 грудня 2019 року, адресованої прокурору Овідіопольського району Одеської області ОСОБА_8 щодо надання відомостей щодо рахунку, на який він б міг перерахувати кошти у рахунок погашення заборгованості за рішенням суду від 19 жовтня 2006 року; від 04 вересня 2012 року, адресованої відділу ДВС Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, щодо звернення до суду із заявою про розстрочку виконання рішення суду, що набрало законної сили 21 грудня 2006 року, про стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 шляхом щомісячного погашення у розмірі 4 000,00 гривень щомісячно; подання відділу ДВС Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області №8868 від 11 вересня 2012 року; від 25 квітня 2018 року про укладення мирової угоди у справі №509/1717/16-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків співвласників шляхом визнання права власності у рахунок погашення боргу, треті особи - ОСОБА_6 , відділ ДВС Овіцдіопольського районного управління юстиції Одеської області, а також ксерокопію протоколу судового засідання від 26 квітня 2005 року у справі №2-4104/2006.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ч. 1, 2 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ч. 1, 2 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Перш за все, слід зазначити, що подані у якості доказів ксерокопії заяв, подання та протоколу судового засідання не засвідчені у встановленому законом порядку.

Крім того, беручи до уваги свідчення ОСОБА_3 щодо того, що він був виправданий судом у здійсненні кримінального злочину, передбаченого ст. 382 КК України, що, на його думку, дає підстави вважати що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовляються від отримання суми боргу у передбачений законом спосіб частками суд зазначає наступне.

Перш за все. Слід зазначити, що викладені обставини у вироці суду не звільняють ОСОБА_3 від сплати заборгованості.

Судом звернуто увагу, що ОСОБА_3 надав до суду копії квитанцій про поштові перекази у загальному розмірі по 1 300,00 гривень на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Але надані копії відповідних квитанцій не були засвідчені у встановленому законом порядку.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у зустрічному позові обставин ОСОБА_3 суду надано не було. Його заперечення щодо існування боргу перед ОСОБА_1 та ОСОБА_7 та твердження щодо виплати боргу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 частками суперечать один одному.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12 ч.3, ст. 81 ч.1,6 ЦПК України).

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

Так, суд доходить висновку, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про припинення боргових зобов`язань та стягнення грошових коштів.

Суд зазначає, що з моменту набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, тобто з 21 грудня 2006 року, до теперішнього часу грошове зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , що діє від власного імені, а також як правонаступник померлої ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , не виконане.

Судом також звернуто увагу, що відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року у справі №1519/21091/2012 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних та трьох процентів річних за час прострочення в загальному розмірі 99 639,95 гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму інфляційних та трьох процентів річних за час прострочення в загальному розмірі 24 909,99 гривень. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними відмовлено.

Згідно з ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року у справі №1519/21091/2012 залишено без змін.

Крім того, згідно із рішенням від 09 липня 2019 року у справі №521/12751/16-ц позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошей задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 індекс інфляції та три відсотка річних від простроченої суму боргу в розмірі 5 425 грн. та 4 906 грн. 52. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 індекс інфляції та три відсотка річних від простроченої суму боргу в розмірі 1 315 грн. та 1 194 грн. 17 коп. У решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір 243 грн. 60 коп.

Проте, постановою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року у справі №521/12751/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року змінено в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 інфляційних витрат та 3-х % річних, а також в частині стягнення з ОСОБА_3 в дохід держави судового збору, у зв`язку з чим прийнято в цій частині постанову, якою: стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 інфляційні витрати за період з 01 вересня 2014 року по 01 липня 2016 року у загальній сумі 137 550,20 грн.; стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 інфляційні витрати за період з 01 вересня 2014 року по 01 липня 2016 року у загальній сумі 33 583,06 грн.; стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 3 % річних за період з 01 вересня 2014 року по 01 липня 2016 року у загальній сумі 11 401 грн.; стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 3 % річних за період з 01 вересня 2014 року по 01 липня 2016 року у загальній сумі 2 784 грн.; стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1853,18 грн. У решті рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року залишено без змін.

Також згідно із заочним рішенням Малиновського районного суду від 24 липня 2017 року у справі №521/7386/17 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 19 276,02 гривень - проценти за позикою; 67 259,35 гривень інфляційних витрат; 4012,02 гривень три відсотка річних з простроченої суми, а всього 90 547 гривень 39 копійок. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 819,01 гривень - проценти за позикою; 16 814,84 гривень інфляційних витрат; 1003,01 гривень три відсотка річних з простроченої суми, а всього 22 636 гривень 86 копійок.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року заочне рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 липня 2017 року - залишено без змін.

Відповідно до ст. 509 ч. 1, 2 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 11 ч. 1, 5 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У силу ст. 530 ч. 1, 2 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Поряд із тим, звернення особи із позовом про стягнення всієї заборгованості за позикою, змінює порядок, умови і строк дії договору.

Рішення суду про стягнення заборгованості, в даному випадку рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2006 року, засвідчує такі зміни.

Права кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України.

Якщо за рішенням суду про стягнення заборгованості за договором позики заборгованість вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Зазначене узгоджується із постановою Великої Палати ВСУ від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Крім того, згідно із Постановою від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц, провадження № 61-2404 св18, Верховний Суд указав, що після зміни строку виконання основного зобов`язання, відсотки за договором і пеня не нараховується, а нараховуються лише інфляційні витрати та три проценти річних від простроченої суми боргу, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, враховуючи аналіз вищевказаних норм закону, суд зазначає, що наявність судового рішення, яке боржник не виконав у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за договором позики на користь позивачів згідно із рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19 жовтня 2006 року.

Таким чином, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 процентів за позикою.

Поряд із тим, позивачі як кредитори не позбавлені права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Поряд із тим, позивачі за первісним позовом як кредитори не позбавлені права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Як встановлює ст. 612 ч. 1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч. 1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, згідно із ст. 625 ч. 1, 2 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявляючи вимоги про стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних втрат, позивачі помилково здійснили відповідні розрахунки, зважаючи на неправильний період нарахування відповідних сум, при цьому не урахувавши попередні рішення судів щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Так, зважаючи на вищевказані рішення судів щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних з боржника ОСОБА_3 , не виходячи за рамки заявлених збільшених позовних вимог 06 червня 2018 року, адже позивачі, збільшуючи позовні вимоги, указували період нарахування штрафних санкцій лише до травня 2018 року, суд вбачає доцільним здійснити розрахунок інфляційних втрат та 3% річних від прострочених сум ОСОБА_3 , починаючи з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року.

Таким чином, сума інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , що діє від власного імені, а також як правонаступник померлої ОСОБА_4 , за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року становить 19 064,10 гривень, 3% річних за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року - 5175,12 гривень, а сума інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року становить 4 766,03 гривень, та трьох процентів річних 3% річних за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року - 1 293,78 гривень.

Надаючи правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд зазначає, що згідно із ст. 598 ч. 1 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст. 599, 600, 604 609 ЦК, відповідно до яких зобов`язання припиняється: 1) виконанням, проведеним належним чином (ст. 599); належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання; 2) за згодою сторін унаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600); 3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (ст. 601); 4) за домовленістю сторін (ст. 604); 5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605); 6) поєднанням боржника та кредитора в одній особі (ст. 606); 7) неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає (ст. 607); 8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою й у зв`язку із цим не може бути виконане іншою особою (ст. 608); 9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора (ст.608); 10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (ст. 609).

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ч. 2 ЦК України.

Відповідна правова позиція підтверджена практикою Верховного Суду (постанова від 20 грудня 2010 року у справі №3-57гс10, від 04 липня 2011 року у справі №3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 у справі №3-142гс11).

Ураховуючи викладене та з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_7 та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму інфляційної втрати за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року у розмірі 19 064,10 гривень, 3% річних за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року - 5175,12 гривень, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму інфляційної втрати за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року 4 766,03 гривень, та трьох процентів річних 3% річних за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року - 1 293,78 гривень. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за позикою відмовити.

Відповідно до ст. 141 ч.1, 2 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням первісного позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачів в рівних частках понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору у розмірі 704,80 гривень.

Керуючись ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280, п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року у розмірі 19 064,10 гривень, 3% річних за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року - 5175,12 гривень, а всього 24 239,22 гривні.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму інфляційних втрат за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року у розмірі 4766,03 гривень, 3% річних за період з 01 травня 2017 року до 31 травня 2018 року у розмірі 1 293,78 гривень, а всього 6 059,81 гривню.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення боргових зобов`язань та стягнення грошових коштів відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках суму оплаченого судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст складено 26 березня 2021 року.

Повні відомості про учасників справи згідно ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , інші відомості відсутні.

Суддя: І.В. Плавич

районному суді міста Одеси.

Суддя:

Секретар:

ар: