Справа № 204/7718/20
Провадження № 2/204/469/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мащук В.Ю.,

при секретарі Максименко Я.О.,

за участю представника позивача адвоката Синиченко Ю.В.

за участю представника відповідача Єрмілка А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності право приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та має загальну площу 43,8 кв.м, у тому числі 28,2 кв.м житлової площі, і складається з наступних приміщень: 1 - коридор площею 4,8 кв.м; 2 - житлова кімната площею 11,3 кв.м; 3 - комора площею 1,2 кв.м; 4 - житлова кімната площею 16,9 кв.м; 5 - кухня площею 6,2 кв.м; 6 - санвузол площею 2,6 кв.м та І - балкон площею 0,8 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням від 23 травня 2017 року у справі № 204/726/17, яке набрало чинності 06 червня 2017 року, Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська задовольнив позов про визнання колишнього чоловіка позивача - ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням встановлено, що 23 лютого 1977 року вказана двокімнатна квартира шляхом видачі ордеру № 194 була надана Південним машинобудівним заводом в користування ОСОБА_3 та членам його родини, а саме: дружині ОСОБА_4 та сину ОСОБА_2 29 листопада 1991 року вони з ОСОБА_2 зареєстрували шлюб та стали проживати у вказаній квартирі разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як члени сім`ї наймача. В 1996 році ОСОБА_3 і ОСОБА_4 розлучилися. 16 серпня 1996 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та стала проживати разом з ним в будинку АДРЕСА_2 , а позивач з ОСОБА_2 залишились вдвох проживати у вказаній квартирі. 15 жовтня 2001 року позивач у встановленому порядку була зареєстрована у вказаній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, а вона з ОСОБА_2 стали проживати разом із ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_2 . Під час проживання за вказаною адресою стосунки між позивачем та ОСОБА_2 погіршились, у зв`язку з чим у 2008 році позивач повернулася проживати у спірну квартиру, а ОСОБА_2 залишився проживати разом із матір`ю, оскільки вона потребувала стороннього догляду в зв`язку з хворобою. 09 червня 2010 року позивач та ОСОБА_2 розірвали шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, але після її смерті ОСОБА_2 без поважних причин у спірну квартиру не повернувся на протязі більше чотирьох років, що стало підставою для задоволення позову.

Рішенням Красногвардійського районного суду від 23 травня 2017 року у справі № 204/726/17 встановлено, що в період з 2008 року до 23 травня 2017 року, тобто до дня ухвалення вказаного судового рішення, позивач постійно проживала в квартирі АДРЕСА_1 .

Вказане судове рішення доводить той факт, що спірна квартира до цього часу не приватизована і знаходиться в комунальній власності відповідача, тобто територіальної громади м. Дніпро.

Крім того, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року у справі № 204/726/17 встановлено, що позивач вселилась в квартиру у встановленому законом порядку, як дружина сина наймача квартири, а значить добросовісно заволоділа та користувалась вказаною квартирою.

В період з 23 травня 2017 року до цього часу позивач продовжила постійно та безперервно проживати у вказаній квартирі і добросовісно користуватися нею. З 15 жовтня 2001 року і до цього часу позивач зареєстрована в спірній квартирі. Ніхто ніколи не заявляв про наявність права власності на спірну квартиру і не претендував на отримання такого права. На даний час ніхто, крім позивача, не має права користування спірною квартирою.

Таким чином, з 2008 року і до дня розгляду судом позовної заяви, впродовж, як мінімум, дванадцяти років, позивач відкрито та безперервно володіє та користується квартирою АДРЕСА_1 , якою добросовісно заволоділа, як член сім`ї наймача квартири, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на підстави, які зазначені у відзиві.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, вислухавши пояснення свідків, які були допитані безпосередньо судом в судовому засіданні, приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням задоволена. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 (арк.с.13-16).

23 лютого 1977 року Південним машинобудівним заводом на підставі рішення керівництва Південного машинобудівного заводу КБ «Південне» від 10 лютого 1977 року №32, ОСОБА_3 та членам його родини: ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_2 - син, видано ордер №194 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 (арк.с.14 зворот).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали у спірній квартирі, як члени сім`ї наймача (арк.с.14).

Після смерті вітчима ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 переїхав жити до своєї матері ОСОБА_4 в домоволодіння АДРЕСА_2 . Проживаючи за вказаною адресою, стосунки між ним та ОСОБА_1 погіршилися, у зв`язку з чим в 2008 році ОСОБА_1 забрала свої особисті речі і повернулася проживати у спірну квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 залишився проживати разом із матір`ю, оскільки вона потребувала стороннього догляду у зв`язку із хворобою.

Відповідно до паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 22 жовтня 2010 року Красногвардійським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, 15 жовтня 2001 року ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (арк.с.7, арк.с.14 зворот).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до довідки № 540 КП «Жилсервіс - 2» від 29.09.2017 року, ОСОБА_1 , 1952 року народження, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 17.07.2017 року, зареєстрована 1 людина (арк.с.10).

05 червня 2020 року ФОП ОСОБА_7 виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 за замовленням ОСОБА_1 (арк.с.17-23).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що ОСОБА_1 проживає у будинку, майже 15 років, в квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вселилась до квартири, як дружина сусіда ОСОБА_2 , вони жили однією сім`єю. У 90 -х роках дід з бабою розлучилися, ОСОБА_2 з ОСОБА_1 доглядали бабусю. З 2008 року ОСОБА_1 повернулася до квартири, та почала проживати у квартирі сама. Всі комунальні послуги сплачує вона сама, мешкає сама, іншого житла не має.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 пояснила суду, що ОСОБА_1 з 1994 року проживає у будинку АДРЕСА_3 , була дружиною ОСОБА_2 . Батьки ОСОБА_2 отримали квартиру на підставі ордера. Спочатку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мешкали у квартирі разом з батьками. Потім з 2003 року ОСОБА_1 проживає у квартирі сама, іншої сім`ї не має, іншого житла не має. ОСОБА_2 був виписаний з кватири на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно дост.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена, як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим мaйном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі№ 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1,ч. 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття спірної квартири у власність за набувальною давністю, при цьому судом враховано, що позивач користувалася спірною квартирою на законних підставах, як член сім`ї наймача. Спірне нерухоме майно неможливо визнати безтитульним, оскільки право власності на нього було оформлено у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст15,328,344 ЦК України, ст.ст.4, 5, 8, 10, 11, 12, 13, 14, 60, 81, 82, 88, 89, 141, 174, 209, 212 215, 224-226, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суду м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Ю. Мащук