КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року місто Київ.

Справа 759/23183/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3394/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Олійника В.І., Кулікової С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» та ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року (у складі судді Миколаєць І.Ю., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня )

в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 12.12.2019 року звернувся до суду з позовом в якому просить з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 28.09.2020 року стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» заборгованість по заробітній платі в розмірі 67 481 грн. 79 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 257 391 грн. 85 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 21 256 грн. 76 коп.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» ( ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 67 481 грн. 79 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 100000 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 21 256 грн. 76 коп., а всього 188 738 грн. 55 коп. (сто вісімдесят вісім тисяч сімсот тридцять вісім грн. 55 коп.) з утриманням обов`язкових податків та зборів в порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Стягнуто з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» ( ) на користь держави судовий збір в розмірі 1 887 грн. 38 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням, ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство», 06.01.2021 року звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 100000 грн., та компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 21 256,76 грн. та постановити нове яким стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство на користь ОСОБА_1 » середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 29 276. 42 грн., та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що останній звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо невиплаченої заробітної плати. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивач не знав про його право на отримання заробітної плати або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право. Суд не врахував, що позивач після звільнення у грудні 2017 року понад три роки не звертався до суду з позовом про стягнення коштів, чим свідомо сприяв збільшенню розміру середнього заробітку.

Зазначає, що зменшивши суму середнього заробітку до 100 000 грн., суд не врахував, що розмір не виплаченої заробітної плати менший від зазначеної суми, а позивач не довів, що затримкою такої виплати йому були завдані збитки на суму 100 000 грн. Відповідач вважає, що виходити треба з відсотків по депозитних вкладах, які позивач міг би отримати, якби заробітну плату поклав на депозит і така сума відсотків не перевищує 29 000 грн. за спірний період, а тому на думку відповідача середній заробіток має бути зменшений до розміру можливих відсотків.

Крім того відповідач посилається на те, що прийнявши заяву про збільшення позовних вимог за два дні до судового засідання, в якому ухвалено рішення, суд порушив норми процесуального права та права відповідача на подачу відзиву , щодо заявлених вимог.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подав безпосередньо до Київського апеляційного суду 29.01.2021 року апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким стягнути з ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 257 391 грн. 85 к. , в іншій частині рішення залишити без змін, стягнути судові витрати з відповідача.

В апеляційні скарзі посилається на те, що районним судом незаконно та необґрунтовано зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 100 000 грн., оскільки відповідно до вимог трудового законодавства таке зменшення на думку апелянта можливе лише за умови, що вимоги позивача задовольняються частково, а за обставинами даної справи суд повністю задовольнив вимоги про стягнення заробітної плати, а відповідно мав стягнути середній заробіток за весь час затримки.

Відзиву на апеляційні скарги від учасників справи до суду не надходило. Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності , виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю.

За змістом чч. 1 та 3 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Українське державне аерогеодезичне підприємство» з 27.07.2015 року по 20.12.2016 року, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно оригіналу довідки №39 від 22.05.2019 року станом на 31.12.2016 року перед ОСОБА_1 обліковується заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 67481 грн. 79 коп.

Згідно розрахунку наданого позивачем розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 257391,85 грн.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідач не навів доводів, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку зроблений не у відповідності з постановою КМ № 100, якою врегульовано порядок визначення середнього заробітку працівника.

З урахуванням обставин даної справи, та врахувавши, що позивач, будучи обізнаним про те, що з ним не був проведений розрахунок по заробітній платі з грудня 2016 року, з даним позовом звернувся через три роки після звільнення, суд врахувавши засади розумності та справедливості, вважав за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 100000 грн.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду, щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також можливості зменшення такої суми до розміру 100 000 грн. відповідає таким обставинам та вимогам Закону.

Відповідно до ч.1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягуючи з ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на користь відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати, районний суд вірно виходив з того, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові компенсації за невиплату належних працівнику сум при звільненні є правом суду. При цьому якщо виплата зарплати затримується на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов`язаний нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку, що до вирішення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обов`язковому застосуванню підлягають висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц., а саме :

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Враховуючи те, що Велика Палата ВС відступила від попередніх висновків, відповідно до яких право суду на зменшення компенсаційної виплати, ставилось в залежність від того, чи частково задоволені вимоги позивача про стягнення заробітної плати, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача, щодо того, що суд зобов`язаний був стягнути середній заробіток у повному обсязі, відповідно до заявлених вимог, оскільки вимоги позивача задоволено повністю.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги відповідача, та стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку в сумі 29 276 грн. 42 коп., виходячи лише з критерію ймовірних втрат позивача, обрахованих, виходячи з розміру процентів, які позивач сплатив би, якби взяв кредит з метою збереження рівня свого життя.

Слід зазначити, що такий підхід застосовувався Великою Палатою під час розгляду вищенаведеної справи, за обставинами якої було встановлено, що між роботодавцем та працівником існував спір, щодо права особи на отримання компенсації за роботу у вихідні дні.

В цій же справі відповідач не заперечував право працівника на отримання сум, які сам зазначив у довідці, щодо заборгованості по заробітній платі, станом на дату звільнення.

Відповідач рішення суду першої інстанції оскаржив лише в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки, а також в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати, що свідчить про те, що відповідач не оспорює розмір заборгованості по заробітній платі, визначений судом до стягнення та зазначений в довідці відповідача, а тому порушення трудового законодавства за таких обставин є більш свідомим та грубим.

Разом з тим, суд вірно врахував, що і позивач, будучи звільненим в кінці 2016 року з даним позовом до суду звернувся в кінці 2019 року, тобто більш ніж через три роки після звільнення з роботи, яке мало місце 20 грудня 2016 року.

Відповідно до матеріалів справи та встановлених судом обставин позивач не довів, що звернувся на момент звільнення до відповідача з вимогою про виплату йому заробітної плати в сумі 67 481 грн. 79 коп. Таке право позивач реалізував лише у грудні 2019 року, подавши позов. Про право на отримання вказаної суми позивач дізнався з довідки № 39 від 22 травня 2019 року .

Сума заборгованості, про яку відповідач сам видав довідку, і яка не була спірною складає 67 481 грн. 79 коп. Визначена до стягнення сума компенсації в 100 000 грн. не набагато більша від розміру боргу по зарплаті, яку відповідач не виплачував без поважних причин майже чотири роки, а тому колегія суддів приходить до висновку, що визначена судом сума за вищенаведених обставин повністю відповідає критеріям розумності та справедливості, та враховує, як порушене право позивача так і період прострочення, який збільшувався через не звернення позивача з позовом до суду.

В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг позивача та відповідача, а тому колегія суддів, керуючись ст. 375 ЦПК України, вважає за необхідне залишити без змін рішення суду першої інстанції, щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100 000 грн.

Щодо вирішення збільшених позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 21 256 грн. 76 коп., колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 ст. 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно з ч. 5 ст. 49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Статтею 126 ЦПК України, визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Системний правовий аналіз зазначених процесуальний норм свідчить про те, що ст.49 ЦПК України передбачено імперативний обов`язок позивача подавати суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач змінює предмет позову не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Статтею 126 ЦПК України встановлений імперативний обов`язок суду заяву подану після закінчення процесуального строку, залишити без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 вересня 2020 року позивачем подано заву про збільшення позовних вимог , у вказаній заяві позивач доповнив свої вимоги іншим предметом позову, а саме поставив вимоги про стягнення компенсації втрати заробітної плати через порушення строків її виплати. З огляду на те, що рішення за вказаними вимогами суд постановив 30 вересня 2020 року, суд в порушення вищенаведених вимог прийняв до розгляду заяву, яка була подана з порушеннями процесуальних строків, а тому в цій частині апеляційна скарга є обґрунтованою, рішення щодо таких вимог підлягає скасуванню з залишенням такої заяви без розгляду.

Рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» та ОСОБА_1 не оскаржується, а тому в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги позивача, які задовольняються судом, зменшуються на суму компенсації втрати заробітної плати через порушення строків її виплати, підлягає зміні рішення в частині визначення суми судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача, вона зменшується з суми 1887 грн. 38 коп., до суми 1674 грн. 38 коп.

Враховуючи, те що апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для компенсації останньому, понесених ним витрат на судовий збір за апеляційний розгляд.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374,375, 381-384,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року в частингі стягненн компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 21 256 грн. 76 коп. скасувати, вказані позовні вимоги залишити без розгляду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 100000 грн. залишити без змін.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» ( ) на користь держави судовий збір в розмірі 1674 ( одна тисяча шістсот сімдесят чотири) грн. 38 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 23 березня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: