Справа № 306/2259/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 березня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Ужгороді цивільну справу № 306/2259/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у порядку відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 1 грудня 2020 року, повний текст якої складено 1 грудня 2020 року, головуюча суддя Вінер Е.А., -

встановив:

11.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

30.06.2011 ОСОБА_3 і ОСОБА_2 уклали договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язалася нести солідарну відповідальність за невиконання її чоловіком ОСОБА_4 умов договору найму транспортного засобу від 29.06.2011.

За умовами договору поруки: у випадку невиконання поручителем взятих на себе зобов`язань йому нараховується пеня в розмірі 1% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення; позовна давність за договором поруки встановлена у 10 років (п.п. 5.2., 6.5. договору).

Зобов`язання за договором найму транспортного засобу від 29.06.2011 ОСОБА_4 були порушені, внаслідок чого за позовом наймодавця Мукачівський міськрайонний суд 25.01.2013 ухвалив рішення, яким стягнув із ОСОБА_4 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4600,00 грн заборгованості за несплату передбачених договором оренди транспортного засобу платежів, 2730,00 грн штрафу за невиконання умов договору та 193,00 грн судових витрат.

Це рішення суду залишається невиконаним, що підтверджується постановою держвиконавця від 18.08.2019 про повернення виконавчого документа.

30.10.2019 ОСОБА_3 (первісний кредитор) і ОСОБА_1 (новий кредитор) уклали договір відступлення права вимоги, за яким новий кредитор набув право вимоги боргу за вказаним договором поруки та за вимогами, які випливають із рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25.01.2013.

31.10.2019 позивач повідомив відповідачку про відступлення прав вимоги та про заміну кредитора в зобов`язанні.

Оскільки за судовим рішенням рахується заборгованість за платежами, передбаченими договором, у сумі 4600,00 грн, за період з 30.06.2011 по 22.08.2011, позивач на підставі п. 5.2. договору поруки має право нараховувати пеню починаючи з 23.08.2011. За період з 23.08.2011 по 10.11.2019 така пеня становить 123041,00 грн (4100,00 грн х 3001 день прострочення х 1%).

З рішення суду у боржника виникло грошове зобов`язання загальною сумою у 7523,00 грн, його невиконання тягне наслідки, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, а саме, сплату:

3% річних за період з 26.02.2013 (дата набрання рішенням суду законної сили) по 10.11.2019 у сумі 1513,00 грн за таким розрахунком:

7523,00 грн х 2448 днів прострочення х 3% : 365 днів;

інфляційних втрат за період з березня 2013 року по вересень 2019 року в сумі 12092,00 грн за таким розрахунком:

індекс інфляції за березень грудень 2013 року 124,9%; за 2014 рік 143,3%; за 2015 рік 112,4%; за 2017 рік 113,7%; за 2018 рік 109,8%; за січень вересень 2019 року 103,4%, за весь період 260,73%;

7523,00 грн х 260,73 : 100 7523,00 грн = 12092,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо заміни кредитора в зобов`язанні та відповідальності за порушення грошових зобов`язань, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь:

123141,00 грн пені за невиконання грошового зобов`язання за період з 23.08.2011 по 10.11.2019;

12092,00 грн інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за період з 01.03.2013 по 30.09.2019;

1513,00 грн 3% річних період з 26.02.2013 по 10.11.2019.

Рішенням Свалявського районного суду від 01.12.2020 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що належних і допустимих доказів укладення договору про відступлення права вимоги, на підставі якого був пред`явлений позов, позивач суду не надав, оскільки наявний у справі текст договору, що був укладений в електронній формі, таким доказом не є.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи скарги зводяться до таких.

За правилами, встановленими ст. 205 ч. 1, ст. 639 ч. 2 ЦК України, ст.ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», правочин може бути вчинений в електронній формі і якщо сторони домовилися про таке, договір вважається укладеним у письмовій формі, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 указаного Закону, є оригіналом такого документа.

Таким чином, подавши суду електронний примірник договору відступлення права вимоги від 30.10.2019, позивач надав суду оригінал такого документа. Перевірити наявність електронного підпису можна, зокрема, на офіційних державних веб-сайтах https://czo.gov.ua/verify, https://acskidd.gov.ua/verify, https://sign.diia.gov.ua/verify.

Твердження суду про необхідність державної реєстрації договору помилкове. Відповідні цивільні права і обов`язки, відступлення яких було предметом договору, виникли з рішення суду та з договору поруки (ст. 11 ч.ч. 2, 5 ЦК України) і саме як такі були зазначені в договорі відступлення права вимоги. Враховуючи, що договір поруки та рішення суду не підлягали державній реєстрації, не підлягав такій і договір відступлення права вимоги.

Отже, позивач належним чином довів факт існування відповідних правовідносин, у яких має право вимоги боргу з відповідачки, яка не заперечувала ані факту відступлення права вимоги, ані розміру боргу.

Сторона просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Враховуючи положення, зокрема, ст. 10 ч. 1, ст. 12 ч. 3, ст. 13 ч. 1, ст. 263 ч.ч. 1, 5, ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України та беручи до уваги, що позов пред`являвся з підстав, які згідно з позицією позивача надавали йому право нарахувати та вимагати стягнення неустойки, інфляційних нарахувань і 3% річних та обґрунтовувався відповідним чином, наявність у позивача відповідної правової підстави для пред`явлення позову, нарахування зазначених платежів і для стягнення коштів, правильність застосування норм матеріального права підлягають перевірці судом під час розв`язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи, апеляційний суд не зв`язаний доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами ЦК України щодо правочинів, поруки, заміни кредитора в зобов`язанні, відповідальності за порушення грошових зобов`язань та у відповідній частині нормами законодавства щодо застосування у цивільних відносинах електронного цифрового підпису в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25.01.2013 у справі № 303/591/13-ц задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором та штрафу за прострочення договірного зобов`язання, стягнуто на користь ОСОБА_3 :

з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_5 солідарно 500,00 грн заборгованості за несплату передбачених договором платежів;

з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 солідарно 4100,00 грн заборгованості за несплату передбачених договором платежів і 2730,00 грн штрафу за невиконання умов договору, а також 193,00 грн сплачених судових витрат (а.с. 62-65).

Цим рішенням суду встановлено, зокрема, що 29.06.2011 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уклали в нотаріальній формі договір найму (оренди) транспортного засобу автомобіля марки «Daewoo Nexia», д/н НОМЕР_1 , за виконання зобов`язань за яким наймачем (орендарем) ОСОБА_4 поручилися ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , із якими 30.06.2011 були укладені договори поруки, при цьому, відповідальність поручителя ОСОБА_5 була обмежена сумою у 500,00 грн.

За умовами договору поруки, укладеного 30.06.2011 ОСОБА_3 із поручителем ОСОБА_2 :

поручитель зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором та законодавством, відповідати перед наймодавцем у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань наймачем за договором найму (оренди транспортного засобу) від 29.06.2011 (п. 1.1.);

предметом цього договору є обов`язок поручителя виконати за наймача у повному обсязі будь-які зобов`язання (в тому числі, грошові) за договором найму з моменту його укладення, за умови невиконання чи неналежного виконання наймачем самостійно своїх зобов`язань, а також сплатити неустойку, інфляційні, проценти та відшкодувати збитки і моральну шкоду (п. 1.2.);

у разі невиконання наймачем зобов`язань за договором найму поручитель відповідає перед наймодавцем у тому ж обсязі, що і наймач (солідарна відповідальність) (п. 2.1.);

порука за цим договором припиняється:

у випадку припинення зобов`язань наймача за договором найму;

у випадку виконання поручителем за наймача наймодавцю всіх зобов`язань за договором найму;

у випадку, якщо умови договору найму були змінені додатковими договорами і вони тягнуть збільшення відповідальності для поручителя без його письмової згоди;

якщо наймодавець відмовився прийняти належне і повне виконання договору найму, запропоноване поручителем за наймача;

якщо наймодавець протягом 10 років від дня настання строку виконання договору найму не пред`явить вимоги до поручителя (п. 4.1.);

цей договір не припиняється у разі відступлення наймодавцем третій особі бідь-яких прав за договором найму чи цим договором, переводу боргу чи смерті боржника (п. 4.2.);

у випадку невиконання поручителем прийнятих на себе зобов`язань згідно умов цього договору наймодавець має право вимагати сплати неустойки (пені) в розмірі 1% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання (п. 5.2.);

строк позовної давності за цим договором установлюється в 10 років, в тому числі, на вимоги про стягнення боргу, неустойки, процентів, збитків та індексу інфляції за цим договором (п. 6.5.) (а.с. 60-61).

На виконання заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25.01.2013 у справі № 303/591/13-ц, що набрало законної сили 26.02.2013, Мукачівський міськрайонний суд видав 08.05.2013 виконавчий лист зі строком пред`явлення його до виконання до 26.02.2014 (а.с. 66).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Крегула І.І. від 18.08.2019 у виконавчому провадженні № 59024937 виконавчий лист, що пред`являвся на стягнення боргу з ОСОБА_2 , був повернутий стягувачу ОСОБА_3 за його заявою на підставі ст. 37 ч. 1 п. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа) (а.с. 67-68).

30.10.2019 ОСОБА_3 (первісний кредитор) і ОСОБА_1 (новий кредитор) уклали в електронній формі договір відступлення права вимоги (цесії), за яким:

первісний кредитор безоплатно передав новому кредитору права вимоги:

які складаються з прав вимоги первісного кредитора до ОСОБА_2 за договором поруки, укладеним між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , та за вимогами, які випливають із рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25.01.2013,

крім того, права вимоги щодо стягнення з боржника інфляційних, відсотків, неустойки, збитків та будь-яких інших вимог, які не передбачені вищевказаним договором поруки, рішенням суду або виникли чи можуть виникнути в майбутньому у кредитора у зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань;

права вимоги, що переходять до нового кредитора, підтверджуються:

договором поруки, укладеним між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ;

рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25.01.2013;

розрахунком заборгованості (п.п. 1., 2.) (а.с. 54-55).

Разом із договором сторони склали 30.10.2019 акт про передачу (відступлення) прав вимоги, яким засвідчили факт передачі первісним кредитором і прийняття новим кредитором з моменту підписання акту прав вимоги, указаних в договорі від 30.10.2019, та документів, якими ці права вимоги підтверджуються: договору поруки, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ; рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25.01.2013; розрахунку заборгованості; інших документів, які стосуються переданих вимог (а.с. 56).

Договір відступлення права вимоги (цесії) і акт про передачу (відступлення) прав вимоги від 30.10.2019 містять відмітки про те, що ці документи підписані сторонами кваліфікованим електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Ані вказаний договір, ані акт не містять вказівки на дату укладення договору поруки, на предмет поруки чи на будь-які інші ідентифікуючі реквізити та ознаки договору (поруки), окрім прізвищ сторін цього договору. У справі немає й указаного в договорі цесії та в акті розрахунку заборгованості, немає ані переліку вказаних в акті інших документів, які стосуються переданих вимог, ані самих цих документів, як немає й будь-яких даних про розмір (вартість) вимог, права вимоги за якими були відступлені.

У справі міститься складене 31.10.2019 ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 повідомлення про відступлення прав вимоги з посиланням на договір відступлення права вимоги (цесії) від 30.10.2019 (а.с. 57-58). У повідомленні визначена заборгованість станом на 30.10.2019 у сумі 121039 виходячи з такого:

за рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25.01.2013 визначений борг у загальній сумі 7523,00 грн;

нараховані відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України за період з 26.02.2013 по 30.10.2019: 3% річних у сумі 1507,00 грн; інфляційні втрати в сумі 12092,00 грн;

нарахована пеня відповідно до п. 5.2. договору поруки від суми простроченого зобов`язання 4100,00 грн за період з 26.02.2013 по 30.10.2019 в сумі 99917,00 грн.

Водночас ОСОБА_1 пропонував сплатити до 30.11.2019 суму 15000,00 грн і в такому разі повідомляв про те, що решта боргу буде прощена і не вимагатиметься ним.

Повідомлення про відступлення прав вимоги було 31.10.2019 надіслане адресату рекомендованим листом (а.с. 59), проте, докази отримання листа адресатом у справі відсутні.

Попри встановлення ОСОБА_2 строку сплати боргу до 30.11.2019, ОСОБА_1 вже 11.11.2019 сформував і подав у системі «Електронний суд» позов до ОСОБА_2 про стягнення коштів у порядку відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, що розглядається. Кредитор порушив ним же встановлений для боржника строк виконання зобов`язання та остаточного врегулювання майнових стосунків.

До позовної заяви ОСОБА_1 додав файли в форматі «.pdf» із документами позову, в тому числі, файл «2-2-242e0d40-0475-11ea-9669-2e561caab5c3.pdf», у якому містяться договір відступлення права вимоги (цесії) і акт про передачу (відступлення) прав вимоги від 30.10.2019.

Апеляційним судом 19.03.2021 були одержані зі Свалявського районного суду в електронному вигляді копії файлів позову ОСОБА_1 , роздруковані документи позову та скріншоти з комп`ютерної програми діловодства суду, які відображають факт подачі позову в системі «Електронний суд».

За результатом перевірки на офіційному веб-сайті Центрального засвідчувального органу Міністерства цифрової трансформації України (посилання в мережі Internet https://czo.gov.ua/verify) файлу «2-2-242e0d40-0475-11ea-9669-2e561caab5c3.pdf» на наявність електронних підписів встановлено, що договір відступлення права вимоги (цесії) і акт про передачу (відступлення) прав вимоги від 30.10.2019 підписані ОСОБА_3 (о 12:28:02) і ОСОБА_1 (о 12:33:55) в день укладення договору із застосуванням електронних цифрових підписів.

Факт підписання підтверджується створеним 19.03.2021 о 18:06:31 «Онлайн сервісом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису» протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, відповідно до якого автентичність і цілісність даних підтверджено, типи підписів удосконалені, сертифікати підписувачів кваліфіковані. Протокол міститься у завантаженому з веб-сайту https://czo.gov.ua/verify файлі «2-2-242e0d40-0475-11ea-9669-2e561caab5c3_Validation_Report.pdf».

З огляду на викладене, укладення договору від 30.10.2019 відступлення права вимоги (цесії) та підписання цього ж дня акту про передачу (відступлення) прав вимоги в електронній формі відповідає нормам, зокрема, ст.ст. 202, 203, ст. 205 ч. 1, ст. 207, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 639 ч.ч. 1, 2 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 7, 8, 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», ст. 1 ч. 1 п.п. 8, 12, ст.ст. 2, 12, 14, ст. 17 ч.ч. 2, 6, 7, ст. 18 ч.ч. 1, 2, 3, 4, ст. 19 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про електронні довірчі послуги», відповідно до яких:

сторони за домовленістю між собою вправі укласти договір в електронній формі;

оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису;

у разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа; якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу;

юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму;

допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму;

перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом перевірки електронного цифрового підпису;

електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи;

електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис;

електронна взаємодія фізичних … осіб, яка потребує відправлення, отримання, використання … електронних даних, аналоги яких на паперових носіях повинні містити власноручний підпис відповідно до законодавства, … повинні здійснюватися з використанням кваліфікованих електронних довірчих послуг;

використання електронних довірчих послуг не змінює порядку вчинення правочинів, встановленого законом;

результати надання кваліфікованих електронних довірчих послуг повинні визнаватися в усіх державних установах та іншими користувачами цих послуг;

кваліфікований електронний підпис … вважається таким, що пройшов перевірку та отримав підтвердження, якщо, зокрема, за допомогою кваліфікованого сертифіката електронного підпису … здійснено ідентифікацію підписувача; під час перевірки підтверджено цілісність електронних даних в електронній формі, з якими пов`язаний цей кваліфікований електронний підпис;

електронний підпис … не може бути визнаний недійсним та позбавлений можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що він має електронний вигляд або не відповідає вимогам до кваліфікованого електронного підпису;

кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Питання про недійсність договору відступлення права вимоги (цесії) від 30.10.2019 не ставилося, судом не вирішувалося, а правомірність правочину презюмується (ст. 204 ЦК України).

Договір відступлення права вимоги (цесії) і акт про передачу (відступлення) прав вимоги від 30.10.2019 є належними, допустимими, достовірними і достатніми електронними доказами щодо відповідних фактів (ст. 76 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 77-80, 100 ЦПК України).

Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 не надав доказів укладення договору відступлення права вимоги і через це такий факт не є доведеним необґрунтовані, позаяк відповідні докази щодо власне укладення такого договору позивач суду надав.

Поряд із цим, сама по собі наявність у справі вказаного договору не є достатньою підставою для висновку про набуття позивачем установленим порядком конкретного, чітко визначеного права вимоги і, відповідно, про наявність наразі в нього права на відповідний позов.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують право на пред`явлення вимог (право на позов), обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих учасниками справи доказів (ст. 13 ч. 1 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Невизначеність у договорі відступлення права вимоги (цесії) і в акті про передачу (відступлення) прав вимоги від 30.10.2019 договору поруки, за яким відбувся перехід прав, а також відсутність даних про розмір (вартість) вимог, права вимоги за якими були відступлені, відсутність відповідних документів виключають наявність доказів щодо цих конкретних фактів, стосовно яких, по суті, є лише недопустимі в доказуванні припущення позивача (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Такі обставини не узгоджуються з вимогами ст. 509 ч. 1, ст. 514, ст. 517 ч. 1 ЦК України щодо конкретної визначеності та документального підтвердження зобов`язання, його предмету, розміру, обсягу, в яких відбувся перехід відповідних прав, і загалом з вимогами щодо правової визначеності у цивільних правовідносинах.

Зазначене вже саме по собі є достатньої підставою для висновку про відсутність у позивача права на конкретний позов, який випливає з чітко визначеного зобов`язання, та про необґрунтованість і недоведеність такого позову по суті. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ст. 517 ч. 2 К України).

Пози тим, колегія суддів визнає за необхідне зазначити й наступне.

Порука є похідним від основного додатковим забезпечувальним зобов`язанням, за змістом якого поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником, порука нерозривно пов`язана саме з відповідним основним зобов`язанням, виконання якого вона забезпечує, перехід прав за договором поруки пов`язується з переходом прав за основним зобов`язанням (зокрема, ст.ст. 514, 546-548, 553, 544 ЦК України).

ОСОБА_3 реалізував свої права кредитора в зобов`язаннях, що випливали з договору найму (оренди) транспортного засобу від 29.06.2011, укладеного з ОСОБА_4 , та з договорів поруки від 30.06.2011, укладених з ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , домігся вирішення відповідного спору судом та ухвалення рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_5 коштів у рахунок погашення боргу, що виник із договору найму (оренди) транспортного засобу від 29.06.2011.

Відтак, договірні зобов`язання трансформувалися в грошове зобов`язання, що виникло з рішення суду та полягало в його виконанні відповідачами. Це інше (нове) грошове зобов`язання, що виникло з рішення суду, поклало на трьох солідарних боржників обов`язок сплатити на користь ОСОБА_3 кошти, при цьому, з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_5 належать солідарно 500,00 грн, а з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 належать солідарно 7023,00 грн.

Тож ОСОБА_4 і ОСОБА_2 є солідарно і в однаковій мірі, безвідносно до того, в якій якості вони виступали до цього в договірних відносинах, зобов`язаними перед ОСОБА_3 боржниками відповідно до рішення суду (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 4, ч. 5, ст.ст. 526, 527, 541, 543 ЦК України, ст.ст. 30, 32, 216, 368 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017, ст.ст. 48, 50, 266, 431 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, ст. 8 ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження (Закон № 606-XIV), ст. 15 ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження (Закон № 1404-VIII)).

Договір поруки, що був укладений 30.06.2011 ОСОБА_3 із ОСОБА_2 і забезпечував виконання зобов`язання за договором найму (оренди) транспортного засобу від 29.06.2011, не може забезпечувати і не забезпечує виконання грошового зобов`язання, що виникло із заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25.01.2013 у справі № 303/591/13-ц. Для застосування до грошового зобов`язання, що виникло з цього рішення суду, чи до його частини умов зазначеного договору поруки правових підстав немає, тож немає й підстав для нарахування та стягнення з відповідачки визначеної позивачем пені в сумі 123041,00 грн.

Стосовно ж відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, що виникло з рішення суду, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України, то наявність підстав для пред`явлення такої вимоги та її обґрунтованість щодо відповідних елементів стягнення підлягає доказуванню.

Позивач посилався на те, що рішення суду не виконане, виконавчий документ повернений стягувачу, тому виникли підстави для стягнення з відповідачки 3% річних за період з 26.02.2013 по 10.11.2019 у сумі 1513,00 грн (за наведеним позивачем розрахунком: 7523,00 грн х 2448 днів прострочення х 3% : 365 днів) та інфляційних втрат за період з березня 2013 року по вересень 2019 року в сумі 12092,00 грн (за наведеним позивачем розрахунком: індекс інфляції за березень грудень 2013 року 124,9%; за 2014 рік 143,3%; за 2015 рік 112,4%; за 2017 рік 113,7%; за 2018 рік 109,8%; за січень вересень 2019 року 103,4%, за весь період 260,73%; 7523,00 грн х 260,73 : 100 7523,00 грн = 12092,00 грн).

Ці вимоги не обґрунтовані та не доведені по суті.

Так, у справі є лише вказана вище постанова приватного виконавця від 18.08.2019 у виконавчому провадженні № 59024937 про повернення виконавчого документа стягувачу. Жодних інших даних і доказів про обставини виконання виконавчого листа, виданого судом ще 08.05.2013 (час пред`явлення до виконання, обставини виконання, заходи, які вживалися для виконання, причини невиконання рішення, вина боржника в невиконанні рішення тощо), у справі немає. До того ж, виконавчий документ був повернений стягувачу за його ж заявою.

За таких умов, у справі немає ніяких доказів, які б підтверджували наявність обґрунтованих підстав для нарахування боржнику 3% річних та інфляційних нарахувань як особливої міри відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, яка виступає способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Окрім цього, слід враховувати, що хоча право кредитора (стягувача) вимагати виконання рішення будь-ким із солідарних боржників і не може заперечуватися як таке, у справі відсутні будь-які дані та докази вжиття заходів зі стягнення боргу з інших, окрім відповідачки, солідарних боржників, про вичерпання можливостей такого стягнення і т.ін. Тобто, в цьому контексті відсутні докази щодо неможливості задоволення кредитором свого майнового інтересу за рахунок також інших солідарних боржників та обґрунтованості за відсутності відповідних дій кредитора покладання всієї відповідальності за невиконання рішення лише на одного з них.

Зрештою, у справі немає доказів вирішення встановленим порядком питання про заміну сторони виконавчого провадження у зв`язку з переходом прав первісного стягувача до іншої особи.

Виходячи з наведеного, позивач не виконав свого обов`язку належного обґрунтування та доказування як права на позов, що його пред`явив, так і конкретних підстав і вимог позову. Суд першої інстанції викладеного вище не врахував, фактичних обставин по суті не встановив та не перевірив, натомість відмовив у позові з іншої підстави, яка спростована позивачем і його доводи у відповідній частині знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Тому з урахуванням положень ст. 367 ч. 4 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України цього Кодексу апеляцію позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, в позові відмовити з підстав, встановлених під час апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Свалявського районного суду від 1 грудня 2020 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у порядку відповідальності за невиконання грошового зобов`язання відмовити з підстав, встановлених під час апеляційного розгляду справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, але протягом тридцяти днів може бути оскаржена до Верховного Суду.

Судді