КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/862/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Суханової Є.М., Сержанюка А.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми додаткових витрат на утримання дітей,-

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми додаткових витрат на утримання дітей.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що сторони мають спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є власниками квартири АДРЕСА_1 , згідно витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно. Діти проживають разом з позивачкою. З моменту вселення у вказану квартиру до липня 2019 року, позивачка самостійно здійснює заходи з утримання вказаної квартири. Сума витрат понесених позивачем складає 88 998,80 грн. Вказує, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дітей, а відтак, відповідач також має брати участь у здійсненні утриманні майна дітей та має відшкодувати позивачеві половину суми з утримання майна у розмірі 44 499,40 грн., у зв`язку з чим, звернулась до суду для стягнення суми додаткових витрат на утримання дітей.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в обґрунтування якої посилається на те, що 30.10.2015 у праві № 757/35696/15-ц винесено рішення про стягнення з відповідача на користь дітей аліментів, які сплачуються не вчасно, та яких в повному об`ємі не вистачає.

Розмір аліментів має бути достатнім. Витрати про які йде мова в даній справі - є витрати на майбутнє забезпечення збереження житла дітей майна, які не пов`язані із особистістю дітей, проте пов`язані для забезпечення майбутньої базової потреби у забезпеченні житлом для належних умов існування. Нездійснення цих витрат може призвести до виникнення заборгованості, для погашення якої у певних випадках, може бути здійснено стягнення саме на це майно.

При цьому судом були проігноровані вимоги ст. 177 СК України, які передбачають, що батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах, тому відповідно до ст.. 185 цього Кодексу є всі підстави для стягнення додаткових витрат.

У відзиві відповідач заперечує щодо стягнення з нього додаткових витрат, та зазначив, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2018 року у справі № 757/12847/18-ц між сторонами укладено мирова угоду, за якою він сплачує аліменти у розмірі 30 000 грн. на двох дітей. Щодо додаткових витрат, які просить стягнути позивач зазначив, що ним сплачувалась заборгованість за комунальні послуги у 2016 році. Також вказав, що з квитанцій наданих позивачем не можливо встановити, за які послуги та за який період сплачувались кошти. Крім того, у вказаній квартирі здійснювали діяльність не відомі особи, а відтак просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є власниками по Ѕ частині кожний квартири АДРЕСА_1 .

З моменту вселення у вказану квартиру до липня 2019 року, позивачка самостійно здійснює заходи з утримання вказаної квартири, сума витрат понесених позивачем складає 88 998,80 грн.

До позовної заяви позивач надала квитанції на сплату комунальних послуг, здійснення ремонту у квартирі.

15.07.2019 року позивач звернулась до відповідача листом і просила відшкодувати їй половину коштів на утримання майна, яке належить на праві власності дітям.

Судом встановлено, що додаткові витрати понесені позивачем складаються з витрат на оплату комунальних послуг, проведення ремонтних робіт та відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідно до ст.. 185 СК України розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину, а також повинен обґрунтовуватись відповідними документами. На відміну від аліментів, додаткові витрати носять несталий характер та пов`язані не з питання належного матеріального утримання дитини, а з передбачуваними/або не передбачуваними особливими обставинами того з батьків, з яким проживає дитина у зв`язку з хворобою, тощо.

Витрати, які позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь понесені при звичайному способі життя, але не викликані особливими обставинами, а відтак не є додатковими витратами у розумінні положень ст. 185 СК України.

Проте такий висновок суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка обґрунтовувала його тим, що відповідно до ст.. 177 СК України батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах, що відповідно до ст. 185 цього є Кодексу є підставами для стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання цього майна.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Частиною 1 ст 177 СК України передбачено, що батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Дія даної статті в частині встановлення управління поширюється на те майно, яке є власністю малолітніх та неповнолітніх осіб, однак вони в силу віку чи інших обставин не можуть самостійно здійснювати права власника. Таким майном відповідно до положень СК України є майно, яке призначене для розвитку, навчання і виховання дитини (ст. 174 СК України), та майно, яке знаходиться на праві спільної сумісної власності батьків і дітей (ст. 175 СК України). Щодо іншого майна, то воно перебуває у власності батьків, а тому управління щодо нього здійснювати непотрібно.

До таких дій збереження та використання майна варто віднести користування майном, розпорядження ним у випадках та в порядку, передбаченому законодавством, здійснення необхідних дій та витрат по утриманню майна тощо.

Аналіз вказаного законодавства дає підстави для висновку, що витрати по утриманню майна, яке належить малолітнім та неповнолітнім особам, які в силу віку чи інших обставин не можуть самостійно здійснювати права власника, зобов`язані нести обоє з батьків порівну і ці витрати в силу ст.. 185 СК України є додатковими витратами.

Згідно матеріалів справи позивачка понесла на утримання квартири 88998,80 грн., які складаються з комунальних послуг у 2016, 2017 та 2018 роках, заміну лічильника та на встановлення вікон в квартирі.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано квитанції по оплаті комунальних послуг, за якими їх можна ідентифікувати; накладна № 6/238 від 19.09.2018 року на встановлення лічильника з технічною документацією про встановлення придбаного лічильника у квартирі дітей.

У встановленому законодавством порядку відповідач вказаних обставин не спростував.

Таким чином половина цих витрат як додаткових підлягає стягненню з відповідача.

Проте в частині заміни вікон на суму 14430 грн.позивач не довела, оскільки не надала доказів, що підтверджують наявність особливих обставин для заміни вікон, в зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги є недоведеними.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Доводи сторін щодо виконання аліментних зобов`язань не приймаються судом до уваги, оскільки не стосується предмету спору.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

З урахуванням наведеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми додаткових витрат на утримання дітей задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дітей в розмірі 30 069,4 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Є.М. Суханова

А.С. Сержанюк