КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В
№ 22-ц/824/4588/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/14542/19

18 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Грушко Олексія Олександровича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Луценка О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Києві Ярмоленко Катерина Юріївна про зняття арешту з нерухомого майна,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Києві Ярмоленко Катерина Юріївна про зняття арешту з нерухомого майна, в якому просила:

- зняти арешт з нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 45694108, виданий 28.11.2014, видавник: ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві, державний виконавець Корольов М.А., за номером запису про обтяження: 7930968 від 03.12.2014;

- скасувати запис про обтяження № 7930968 від 03.12.2014 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пилипчуком Віталієм Анатолійовичем.

Вимоги позову обґрунтовувала тим, що зазначена квартира належить на праві приватної власності громадянці України ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 184813563 від 15 жовтня 2019 року. Із вказаної Інформаційної довідки вбачається, що на квартирі наявне обтяження, а саме - арешт, а підставою його виникнення вказано постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 45694108, виданий 28.11.2014, видавник: ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві, державний виконавець Корольов М.А.

Позивач зазначає, що за судовим рішенням вона набула права власності на квартиру та станом на дату складення та подання даної позовної заяви є єдиною законною власницею зазначеної квартири.

Посилаючись на те, що наявне обтяження позбавляє права позивача у здійсненні розпорядженням своїм майном, просила позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Києві Ярмоленко Катерина Юріївна про зняття арешту з нерухомого майна відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Грушко О.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що боржник Українська спеціальна науково-реставраційна проектно-будівельно-виробнича корпорація «Укррестраврація» не має жодного відношення до квартири, а квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Вказував на те, що судом не враховано, що державний виконавець не заперечував проти задоволення позову, що дає підстави стверджувати про визнання позову. Однак, суд в судовому рішенні зазначив, що третя особа у судовому засіданні поклався на розсуд суду при ухваленні рішення.

Також вказував на те, що посилання суду у рішенні на ст.. 57 Закон України «Про виконавче провадження» становлять собою лише уявний та вигаданий текст цієї статті, якого немає у відповідному нормативно-правовому акті.

Звертав увагу суду, на те, що протягом розгляду справи стороною позивача неодноразово наголошувалося на тому, що на момент накладення арешту на квартиру, відповідна постанова державного виконавця відповідала вимогам законодавства України, а у позивача фактично не було підстав для звернення до начальника виконавчої служби з метою зняття арешту.

Також звертав увагу на ту обставину, що предметом розгляду у даній справі є не дослідження порушень вимог законодавства протягом здійснення виконавчого провадження, а виключно захист прав та законних інтересів позивача, як законного власника квартири, яку обтяжено арештом за борги третьої особи - не позивача.

Вважає, що позов був пред`явлений до належного відповідача, оскільки саме постанова про накладення арешту, не дають можливості позивачу повноцінно реалізовувати своє право власності на квартиру.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - Грушко О.О. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Інші учасники в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, про причини неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважала можливим проводити розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 184813563 від 15 жовтня 2019 року, 02.11.2016 року зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності - мирова угода, затверджена ухвалою суду № 756/13473/14 від 30.07.2015 року.

Також, з вищезазначеної довідки вбачається, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в обтяженні, зокрема, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 45694108 від 28.11.2014; обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві; номер запису обтяження: 7253266; особа, майно/права якої обтяжуються: Українська спеціальна науково-реєстраційна проектно-будівельна-виробнича корпорація «Укррестраврація».

Постановою органу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві ВП № 45694108 від 28.11.2014 накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, де боржником є Українська спеціальна науково-реєстраційна проектно-будівельна-виробнича корпорація «Укррестраврація».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з даним позовом до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, суд першої інстанції вважав, що обставини на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про те, що наявність арешту майна порушує її право власності на це майно, не ґрунтуються на вимогах ст.. 321 ЦК України, не підтверджено належними доказами, а тому позов є необгрунтований та недоведений.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

У відповідності до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла станом на 28.11.2014), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно із ч. 1-4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла станом на 28.11.2014), арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла станом на дату звернення до суду із позовом) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

За змістом наведеної правової норми належним і ефективним способом захисту прав особи, яка вважає, що арештоване майно належить їй, а не боржнику, є одночасне пред`явлення двох позовних вимог: 1) про визнання права власності на майно; 2) про зняття з нього арешту.

Згідно роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Також у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пред`явлено позовні вимоги до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, який є неналежним відповідачем у даній справі, з огляду на наступне.

Коло осіб - учасників справи позивач визначив з порушенням норм процесуального права.

Вимоги осіб, які не є сторонами виконавчого провадження, щодо належності їм, а не боржникові, майна, на яке у виконавчому провадженні накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними, відповідно до правил судової юрисдикції, позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про зняття з нього арешту. Орган державної виконавчої служби у такому випадку може бути залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (пункт 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6 (зі змінами).

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, яка повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Таким чином, належним відповідачами у даній справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а орган державної виконавчої служби залучається до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

За таких обставин, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що Оболонський районний відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві є належним відповідачем у даній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що Оболонський районний відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві не є належним відповідачем у даній справі.

Згідно ч.ч.1-2 ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Клопотань про залучення співвідповідача чи заміну первісного відповідача позивачем до суду першої інстанції подано не було.

Неправильне визначення позивачем коло відповідачів у даній справі призвело до того, що до участі у розгляді вказаної справи не був залучений належний відповідач - стягувач та боржник та помилково було залучено в якості відповідача Оболонський районний відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, який мав брати участь у розгляді справи в якості третьої особи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 521/17712/15-ц та від 13 листопада 2019 року по справі №745/691/18.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують, тому відхиляються судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Грушко Олексія Олександровичазалишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року.

Головуючий: Судді: