Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4025/20 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б.
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»,

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 22 грудня 2020 року суддею Мозговим В.Б. у м. Новоград-Волинському, повний текст рішення складено 22 грудня 2020 року,

у справі №285/4025/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду із позовом, у якому посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № б/н від 21 травня 2014 року, просило стягнути з останнього заборгованість станом на 16 вересня 2020 року в сумі 25036,73 грн, з яких: 15592,81 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 9443,92 грн - пеня та судові витрати.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позову Банка.

В апеляційній скарзі представник Банка, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким задовольнити позов Банка та вирішити питання розподілу судових витрат.

На його думку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позичальник підписавши анкету-заяву, ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, активував картку, користувався кредитними коштами, частково погашав заборгованість та звертався щодо перевипуску кредитної карти, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору та погодження його умов. Тому, вважає, що суд безпідставно звільнив відповідача від обов`язку повернути фактично отримані кошти та неустойку і безпідставно застосував до спірних правовідносин висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

У відзиві ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення. Вказав, що ним було надіслано суду першої інстанції відзив на позовну заяву, а тому твердження апеляційної скарги про зворотнє - є безпідставними. Крім того, зазначив, що ним було сплачено Банку кошти в сумі 34139,74 грн, які в повній мірі погашають кредитні зобов`язання. Зазначене підтверджується наданою Банком випискою по картці/рахунку та розрахунком заборгованості. Вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, в аналогічних правовідносинах, оскільки він не був ознайомлений з умовами кредитування, а значна частина заборгованості становить: пеня, списання процентів за користування кредитним лімітом, страховий платіж, які нараховувались банком самостійно.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2014 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку (а.с. 17). Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 16) відповідачу встановлений максимальний кредитний ліміт з 31 січня 2017 року 8600 грн. З 15 листопада 2018 року кредитний ліміт зменшено до 0.00 грн. Строк дії картки до 30 квітня 2022 року (а.с. 15).

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, а підписана ним анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату неустойки.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості за договором від 21 травня 2014 року станом на 16 вересня 2020 року складає 25036,73 грн, з яких: 15592,81 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 9443,92 грн - пеня.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення неустойки (нарахованої пені), суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору з відповідачем Банком не дотримано вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови і Правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 21 травня 2014 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21 травня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23 жовтня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Тому, з огляду на відсутність підпису ОСОБА_1 в Умовах та Правилах надання банківських послуг в ПриватБанку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили умови надання кредиту, зокрема у письмовому вигляді погодили ціну договору, яка встановлена у формі відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання. Таким чином, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову Банку в частині стягнення нарахованої пені.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Окрім того, як свідчить надана ОСОБА_1 до відзиву на позовну заяву виписка по картці/рахунку, згідно рішення Банку штраф за минулі періоди в сумі 9443,92 грн (згідно позовної заяви дана сума зазначена, як пеня), відмінений (а.с. 70).

Також, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача тіла кредиту.

Так, з виписки про рух коштів по картковому рахунку станом на 18.09.2020, яка надана Банком (а.с. 11-14), та виписки про рух коштів по картковому рахунку станом на 23.11.2020, яка надана відповідачем до відзиву на позовну заяву (а.с. 68-76), вбачається, що з 21.05.2014 по 19.10.2020 ОСОБА_1 було витрачено кредитних коштів на суму 23241,59 грн та здійснено поповнення кредитного карткового рахунку з метою погашення кредитного боргу протягом зазначеного періоду на загальну суму 34139,74 грн. Погашення боргу відповідачем здійснювалось і після зміни кредитного ліміту банком до 0,00 грн.

Тому, враховуючи, що Банком без наявності належним чином укладеного із відповідачем договору, здійснювалось списання з кредитного карткового рахунку процентів за користування кредитним лімітом за ставкою 3,6%, списання прострочених процентів тощо, суд дійшов правильного висновку, що відповідач погасив заборгованість в повному обсязі і позивач не довів зворотного.

Посилання Банка на помилкове застосування судом першої інстанції висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, є безпідставними, такими, що не узгоджуються з обставинами даної справи, правильно встановленими судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для його скасування.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 24 березня 2021 року.