КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/1160/21
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Петренка В.С.
за участю секретаря Ратовської А.С.,
представника позивача адвоката Соболевої Г.В., діюча на підставі ордеру,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом
про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
21 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , встановивши порядок виконання рішення, відповідно до якого воно, в разі набрання ним законної сили, є підставою для зняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач зазначає, що на підставі обмінного ордеру №003286 від 11.03.1985 року вона з відповідачем та дітьми вселились в квартиру АДРЕСА_3 та зареєструвались у ній.
Як вказує позивач, відповідно до відомостей №Д4-150482-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, виданих Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради 31.07.2020р., відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 27.03.1985 року разом з нею та сином ОСОБА_4 .
Однак, позивач стверджує, що відповідач ще до розірвання шлюбу з 1989 року виїхав зі спірної квартири, жодного разу не з`явився, та, по теперішній час, не оформив своє право спільної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .
При цьому, позивач зазначає, що вона всі ці роки вимушена сплачувати за житлово-комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб, а відповідач понад тридцять років не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, його особистих речей в квартирі немає і, взагалі, квартирою не цікавиться.
На думку позивача, відповідач, який не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , втратив право на користування квартирою внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік.
З урахуванням викладеного, оскільки відповідач за вищевказаною адресою не проживає, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за нього, що порушує її права, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 23.12.2020року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні.
У судовому засіданні 18.03.2021 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а також зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач - ОСОБА_2 про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу, зазначену у довідці з відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, а також повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, у судові засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Також зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності належить по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки пай за неї внесений подружжям в ЖБК в період сумісного проживання і за рахунок спільних коштів, тому згідно з приписами ст. 28 КпШС, а також ст.70 СК України частки сторін у спільній сумісній власності є рівними.
Крім того, рішенням встановлено, що оскільки квартира АДРЕСА_1 нажита подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя.
При таких обставинах, судом було визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на Ѕ ідеальної частини спірної квартири, залишивши майно у спільній частковій власності сторін.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності по Ѕ частині належить квартира АДРЕСА_1 .
Право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано 10.06.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 36856980.
З відомостей Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Д4-150482-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 31.07.2020року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 27.03.1985 року, ОСОБА_2 з 27.03.1985 року, та ОСОБА_4 з 15.01.2001 року.
Згідно акту, завіреного головою ЖБК «Вимпел-11» від 12.04.2020 року, ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , однак за даною адресою не проживає з 1989 року та місце його проживання на даний час невідомо.
Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач за вищевказаною адресою не проживає понад тридцять років, за житлово-комунальні послуги не сплачує, а у неї виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за нього, що порушує її права.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Також права власника житлового приміщення визначені ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР.
Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із ст. 156 Житлового Кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
Норми статті 346 ЦК України передбачають підстави для припинення права власності, зокрема право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Частина 2 статті 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування житлом особи, яка є її співвласником.
В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_4 на вказану квартиру.
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилалася на те, що відповідач відсутній у спірній квартирі вже понад 30 років.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Разом з тим, врахувавши, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Доводи позивача про те, що відповідач не проживає у спірному будинку понад 30 років без поважної причини, суд не бере до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Отже, крім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem », яка означає « У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.201).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Отже, позивачем не доведено та не надано доказів, які б стали підставою для задоволення позову.
Виходячи з норм діючого законодавства, враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги той факт, що відповідач - ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_3 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовуОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст. 206, 259, 263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 26.03.2021 року.

Суддя Петренко В. С.