КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4907/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кучерини Богдана Васильовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року (суддя Остапчук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

у травні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу у сумі 339 950грн, 3% річних з простроченої суми боргу у сумі 1 648грн 52коп. та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 29 грудня 2017 року ОСОБА_2 отримав від неї 13 000 доларів США строком до 31 березня 2018 року, у підтвердження чого надав розписку, однак кошти не повернув, станом на 29 травня 2018 року 13 000 доларів США за курсом Національного банку України складає 339 950грн, тому відповідач повинен повернути борг з врахуванням положень ст. 625 ЦК України, а саме сплатити 3% річних з простроченої суми, що за період з 31 березня 2018 року до 29 травня 2018 року становить 1 648грн 52коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кучерина Б.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник позивачапосилається на необґрунтованість рішення суду, не відповідність висновків суду наданим доказам, так як з наданої суду розписки вбачається, що відповідач підтвердив отримання у борг 13 000 доларів США, зобов`язався їх повернути до 31 березня 2018 року, що свідчить про отримання грошових коштів відповідачем.

Крім того, представник позивача зазначає, що посилання представника відповідача на те, що розпискою сторони мали намір змінити положення укладеного між ними 19 вересня 2016 року договору позики та зазначили, що розмір нарахованих відсотків складає 13 000 доларів США, не відповідає дійсності, а є намаганням відповідача уникнути повернення коштів.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Кучерини Б.В., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача - адвоката Берегового І.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 29 грудня 2017 року ОСОБА_2 надав розписку, у якій зазначив, що отримав від ОСОБА_1 кошти у сумі 13 000 доларів США, які є нарахованими відсотками за користування коштами, отриманими згідно договору позики від 19 вересня 2016 року, які зобов`язується повернути в повному обсязі до 31 березня 2018 року.

Під час судового розгляду відповідач не заперечував написання зазначеної розписки, свій підпис під розпискою та не повернення грошових коштів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено укладення договору позики, оскільки зі змісту розписки не вбачається факту передачі грошових коштів відповідачу у якості позики із зобов`язанням відповідача їх повернути, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема сума позики, строк та умови їх повернення, та відсутня розписка на підтвердження того, що відповідач отримав фактично кошти.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Згідно змісту наданої позивачем розписки вбачається, що ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 кошти в сумі 13 000 доларів США та зобов`язався їх повернути в повному обсязі до 31 березня 2018 року.

Таким чином, у розписці, написаній відповідачем 29 грудня 2017 року, підтверджено боржником, як отримання грошових коштів, так і їх розмір і обов`язок їх повернути, та зазначена дата їх повернення, тобто викладені істотні умови договору позики.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивачем не було надано належних доказів у підтвердження укладення з відповідачем договору позики та отримання відповідачем грошових коштів, так як про це зазначає сам відповідач у розписці.

При цьому, оригінал розписки знаходиться у позивача, був наданий суду першої інстанції для огляду, про що судом зроблена відмітка на копії розписки, яка міститься у матеріалах справи, та не спростовується відповідачем.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що між сторонами виникло боргове зобов`язання.

Твердження представника відповідача, що надана ОСОБА_2 29 грудня 2017 року розписка свідчить про домовленість сторін змінити умови договору позики від 19 вересня 2016 року в частині нарахування та повернення відсотків за користування позикою, належними доказами не підтверджені.

З тексту договору позики, який був укладений сторонами 19 вересня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буренко О.М., вбачається, що повернення позики повинно бути здійснено без нарахування відсотків, до 19 вересня 2017 року.

Будь-яких доказів наміру сторін внести зміни до зазначеного договору позики відповідачем не надано, а представником позивача вказана обставина заперечується.

Посилання представника відповідача на те, що про наміри сторін свідчить посилання у розписці від 29 грудня 2017 року на договір позики від 19 вересня 2016 року та зазначення, що отримані кошти є відсотками за користування коштами, отриманими за договором позики від 19 вересня 2016 року, колегія суддів вважає безпідставними, так як текст розписки складено ОСОБА_2 і не містить підтвердження позивача, що дана розписка є зміною умов договору позики від 19 вересня 2016 року.

При цьому, для вирішення даного спору правового значення не має, які саме грошові кошти отримав позичальник, так як підставою для визнання укладення між сторонами договору позики є підтвердження отримання позичальником грошових коштів, зазначення їх розміру та обов`язку їх повернути до певної дати.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг, який позивач визначила у гривні за курсом НБУ

станом на 29 травня 2018 року. Проти визначення розміру суми боргу відповідач не заперечував.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що відповідач не виконав зобов`язання по поверненню грошових коштів, вимоги позивача про стягнення з нього 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України є правомірними.

Під час судового розгляду відповідач не заперечував проти визначеного позивачем розміру 3% річних від суми боргу, хоча зазначена позивачем сума є меншою від реального розміру ( 1676грн 453коп), стягненню з відповідача підлягає 1 648грн 52коп., які були пред`явлені у позовній заяві.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідач повинен відшкодувати позивачу понесені нею судові витрати у виді сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 3 415грн 99коп. та за подання апеляційної скарги у сумі 5 123грн 99коп., а всього 8 539грн 98коп.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучерини Богдана Васильовича задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає у АДРЕСА_2 , борг у розмірі 341 598грн 52коп. та судові витрати у сумі 8 539грн 98 коп., а всього 350 138грн 50 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк