Ухвала

Іменем України

23 березня 2021 року

м. Київ

справа № 754/9037/19

провадження № 61-2254ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мірошника Сергія Борисовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що вона та її племінниця ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частинах. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06 червня 2005 року у справі за її позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, затверджено мирову угоду. Після смерті її сестри ОСОБА_4 та укладення мирової угоди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її чоловік у квартирі не проживали. Однак вночі 02 квітня 2019 року ОСОБА_2 разом зі своїм хлопцем ОСОБА_5 в присутності працівників поліції зірвали замок на вхідних дверях квартири та через декілька днів встановили замок на другу кімнату в квартирі, заволоділи її майном, викрали документи, пошкодили меблі та зірвали замки з внутрішніх шаф. Відповідач веде нічний спосіб життя, використовує нецензурну лексику та вживає алкогольні напої, складає пакети зі сміттям під її вікном та дверима у квартирі, у зв`язку з чим створює для неї нестерпні умови для проживання. На її зауваження відповідач та її співмешканець реагують агресивно і погрожують їй фізичною розправою.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності позивачем протиправності поведінки відповідача, псування чи руйнування нею квартири, створення несприятливих умов для проживання позивача, яка є співвласником 1/2 частини квартири. Натомість, відповідач вселилася у спірну квартиру як донька співвласниці квартири ОСОБА_3 з її згоди та зареєстрована в цій квартирі, а тому має право користування нею у встановленому законом порядку.

12 лютого 2021 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на касаційне оскарження, представник ОСОБА_1 - адвокат Мірошник С. Б. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, а також сплатити судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 536,80 грн. Заявнику також було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 007, ОСОБА_1 отримала зазначену ухвалу 01 березня 2021 року.

На виконання вимог вказаної ухвали 10 березня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку уточнену касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, в якій заявила клопотання про звільнення її від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій в цій справі не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2018 року у справі № 583/3745/16-ц, про те, що відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Встановивши, що позивач є власником спірного будинку, і відповідач проживає в ньому тимчасово з дозволу позивача, проте без реєстрації або укладення відповідного договору, суди дійшли помилкових висновків про застосування до спірних правовідносин вимог статей 116, 157 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) та відмови в задоволенні позову. Враховуючи наведений правовий висновок Верховного Суду, з огляду на те, що вона є власником спірної квартири, а ОСОБА_2 перешкоджає їй повною мірою реалізувати своє право власності, то її права підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України, що не було враховано судами попередніх інстанцій.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06 червня 2005 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, затверджено мирову угоду, згідно з якою: ОСОБА_3 зобов`язалася протягом двох тижнів після затвердження мирової угоди знятися з реєстрації за адресою спірної квартири ( АДРЕСА_1 ) разом з неповнолітньою ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зобов`язалися протягом місяця після зняття реєстрації ОСОБА_3 подати до відділу приватизації державного житлового фонду Деснянського району міста Києва документи на приватизацію спірної квартири; після отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зобов`язалися не укладати будь-яких угод щодо відчуження належної кожній з них частки квартири протягом двох років; ОСОБА_1 та ОСОБА_4 домовилися після отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири дати згоду на реєстрацію у квартирі ОСОБА_3 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_2 і дозволити проживати без реєстрації чоловіку ОСОБА_3 - ОСОБА_6 ; сторони домовилися щодо порядку користування спірною квартирою, за яким ОСОБА_1 займає ізольовану кімнату площею 12,4 кв. м, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 займають суміжні кімнати площею 9,9 кв. м та 17,5 кв. м, балкон, кухня, коридор, ванна та туалет залишаються в загальному користуванні.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 06 серпня 2005 року співвласниками квартири АДРЕСА_1 стали ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

За свідоцтвом про право на спадщину за законом ОСОБА_3 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових права на нерухоме майно від 04 квітня 2009 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , по 1/2 частині кожній.

ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 09 грудня 2000 року.

ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру як дочка співвласника квартири ОСОБА_3 та з її згоди.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно частини другої, четвертої статті 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Положеннями статті 157 ЖК УРСР визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_2 дій, які б свідчили про наявність підстав, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР для виселення її з квартири. Тому в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Зазначені висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 607/24477/18, від 07 грудня 2020 року у справі № 759/6162/17 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 754/13842/17.

Крім того, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2020 року у справі № 759/6162/17 вказано, що для застосування частини першої статті 116 ЖК Української РСР необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_2 дій, які б свідчили про наявність підстав, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР, для виселення її з квартири, а також не довела, що відповідач створила перешкоди у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій в цій справі не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2018 року у справі № 583/3745/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки обставини, встановлені судами у вказаній справі, не є подібними обставинам, встановленим в цій справі. Так, у справі 583/3745/16-ц позивач був власником спірного будинку, а відповідач проживав у ньому тимчасово з дозволу позивача, без реєстрації або укладення відповідного договору. В цій же справі відповідач вселилася до спірної квартири (без умови тимчасового проживання) як дочка співвласника (її матері) та з її згоди.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про звільнення її від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мірошника Сергія Борисовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко