Постанова

Іменем України

22 березня 2021 року

м. Київ

справа № 459/1571/19

провадження № 61-7069св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Червоноградська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2019 року у складі судді Грабовського В. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левик Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Червоноградська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом серії ААН № 786835, яке зареєстроване в реєстрі за № 1-4235, видане 15 жовтня 1998 року державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Зайцем М. В., на ім`я ОСОБА_4 .

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_7 помер його батько, ОСОБА_5 . У встановлений законом строк відповідач, яка є його матір`ю, звернулась до Червоноградської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а рідний брат, ОСОБА_5 , написав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача. На момент відкриття спадщини йому виповнилося 16 років. Спадкоємцями першої черги були відповідач, він та його брат. Кожному із спадкоємців за законом у рівних частках належить спадкове майно, до складу якого входить квартира АДРЕСА_1 . У зв`язку з відмовою ОСОБА_5 від своєї частки на користь відповідача йому залишилася 1/3 частка від вказаної квартири.

15 жовтня 1998 року державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Зайцем М. В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_4 . Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ААН № 786835, зареєстрованим у реєстрі за № 1-4235 від 15 жовтня 1998 року, ОСОБА_4 успадкувала частки майна в порядку відмови на її користь спадкоємців ОСОБА_5 , ОСОБА_1 . Від відповідача він дізнався про те, що у матеріалах спадкової справи № 250/97 є заява про відмову від прийняття спадщини на її користь. Зазначає, що жодних заяв про відмову у прийнятті спадщини не підписував. Відповідач не надавала письмової згоди на його відмову від прийняття спадщини. Крім того, у спірному свідоцтві невірно зазначена дата смерті його батька, а саме: « ІНФОРМАЦІЯ_1 » замість « ІНФОРМАЦІЯ_7 ». Враховуючи те, що йому належить 1/3 частина спірної квартири, як сину спадкодавця, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане відповідачу на всю квартиру, то нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії з видачі такого свідоцтва не дотримано норм чинного на той час законодавства, а отже, таке свідоцтво слід визнати недійсним.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 16 липня 2019 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 .

25 вересня 2019 року відповідач подала до суду першої інстанції заяву про розгляд справи без її участі, зазначала, що позовні вимоги визнає.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що, оскільки відповідач не давала згоди на відмову позивача (її сина), якому на той час було 16 років, від його частки у спадковому майні на користь матері у частині, що стосується квартири АДРЕСА_1 , то видачею спірного свідоцтва про право на спадщину за законом серії ААН № 786835 від 15 жовтня 1998 року було порушено його право на 1/3 частку у праві власності на вказану квартиру. Проте, враховуючи, що з даним позовом ОСОБА_1 , який досягнув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернувся до суду лише 06 червня 2019 року, у задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину щодо 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 слід відмовити у зв`язку із закінченням позовної давності.

Щодо видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом на решту 2/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , то судом першої інстанції зазначено, що позивач міг претендувати лише на 1/3 частку у праві власності на цю квартиру, отже, вимога про визнання в цілому недійсним вказаного свідоцтва є безпідставною.

Судом першої інстанції також вказано, що посилання позивача як на підставу позову на те, що він не писав та не підписував заяву про відмову від його частки у спадковому майні, є необґрунтованим, оскільки не підтверджене жодними доказами; із заявою про призначення почеркознавчої експертизи позивач не звертався, тому у задоволенні позову з цієї підстави слід відмовити. Неправильне зазначення дати смерті спадкодавця у спірному свідоцтві про право на спадщину за законом суд першої інстанції вважав опискою, з чим погодилась і сторона позивача у судовому засіданні, тому підстав для судового втручання у цьому питанні немає необхідності.

Постановою Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд, врахувавши, що апелянтом не надавано суду доказів поважності причин пропуску позовної давності, зазначив, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину щодо 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у зв`язку із закінченням позовної давності.

Апеляційним судом установлено і не заперечується апелянтом, що після смерті батька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 , його частка у спадковому майні становила 1/3 частину. Решту 2/3 частини спадкового майна підлягали спадкуванню матір`ю позивача та його братом. Таким чином, вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним на решту 2/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є безпідставною. Факт видачі свідоцтва про право на спадщину у цій частині не порушує прав та інтересів апелянта та не може бути предметом захисту у судовому порядку.

Отже, на переконання колегії апеляційного суду, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2020 року ОСОБА_1 надав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що:

- судом не установлено, чи дійсно ОСОБА_1 відмовлявся від своєї спадщини;

- позивач не мав можливості та потреби дізнатися про своє порушене право. Представник позивача у суді першої та апеляційної інстанцій заявляв, що позивач не знав про порушення свого права, лише влітку 2019 року його мати, ОСОБА_2 , надала ОСОБА_1 його заяву про відмову від спадщини, однак заява написана не від його імені. Під час розгляду справи виявилось, що дійсно у матеріалах справи спадкової справи є відповідна заява позивача про відмову від спадщини та відсутня заява його матері про згоду на відчуження майна неповнолітнього на той час позивача;

- фактичне управлення та володіння спадковим майном у період з повноліття позивача, 12 серпня 1999 року, до сьогоднішнього часу вказує на те, що позивач не знав та не міг дізнатися про порушення свого права, адже жодних перешкод у здійсненні управлінням та володінням спадковим майном у нього не було, також не виникало жодних ситуацій, за яких у позивача виникла потреба у перевірці свого права власності. Суди попередніх інстанцій не дослідили та необґрунтовано відкинули зазначені аргументи сторони позивача;

- судове засідання у суді апеляційної інстанції тривало 18 хвилин, що вказує на те, що суд недостатньо вивчив матеріали справи та не заслухав аргументи сторін;

- у матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що позивач дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права раніше. Суди не з`ясували обставин, коли саме позивач дізнався про порушення свого права чи дійсно він міг дізнатися про своє порушене право раніше, необґрунтовано відхилили доводи позивача про те, що йому стало відомо про своє порушене право влітку 2019 року.

У травні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 (у червні 2020 року - додатки до нього), в якій відповідач зазначає, що підтримує повністю касаційну скаргу, на належну ОСОБА_1 1/3 частину спірної квартири не заперечує, просить скасувати оскаржувані рішення та задовольнити касаційну скаргу.

У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про долучення до матеріалів касаційного провадження технічного запису судового засідання Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 квітня 2020 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу ОСОБА_6

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2019 року та постанови Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, відкрито касаційне провадження у справі (пункт 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України), витребувано матеріали справи № 459/1571/19 із Червоноградського міського суду Львівської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2020 року матеріали справи № 459/1571/19 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року № 2766/0/226-20 у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_6 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексумежах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанційустановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками є: батько - ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

29 липня 1997 року ОСОБА_4 звернулась до Червоноградської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття прадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_5 . У заяві зазначає, що, крім неї, спадкоємцями є ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .

Згідно з копією заяви ОСОБА_5 , адресованої до Червоноградської державної нотаріальної контори, від 04 жовтня 1997 року (вх. № 567 від 24 жовтня 1997 року) останній зазначає, що він відмовляється від належної йому частки спадщини після смерті його батька ОСОБА_5 на користь матері ОСОБА_4 .

Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 , адресованої до Червоноградської державної нотаріальної контори, від 20 жовтня 1997 року (вх. № 568 від 24 жовтня 1997 року), останній зазначає, що він відмовляється від належної йому частки спадщини після смерті його батька ОСОБА_5 на користь матері ОСОБА_4 . У заяві наявна відмітка про те, що особу ОСОБА_1 , 1981 року народження, встановлено за паспортом НОМЕР_3 , виданим 09 лютого 1998 року Червоноградським МВ УМВСУ.

15 жовтня 1998 року державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Зайцем М. В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ААН № 786835, зареєстровано в реєстрі за № 1-4235, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_4 , в тому числі вона успадковує частки в порядку відмови в її користь спадкоємців ОСОБА_5 , ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається із: приватизованої квартири АДРЕСА_1 .

20 липня 2006 року ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_2 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 .

Нормативно-правове обґрунтування

Частина перша статті 58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частинами першою, третьою статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України 2004 року) передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.

Як частина друга статті 1220 ЦК України 2004 року, так і стаття 525 ЦК Української РСР, визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Отже, враховуючи, що спірні правовідносини виникли після смерті батька позивача ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7, суди попередніх інстанцій обґрунтовано застосували до спірних правовідносин норми ЦК Української РСР 1963 року.

Статтею 527 ЦК Української РСР (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Статтею 553 ЦК Української РСР врегульовано питання відмови від спадщини. Так, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадськихорганізацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Неповнолітні віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників (частина перша статті 13 ЦК Української РСР).

Відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Аналогічну за своєю суттю конструкцію збережено і в статті 261 ЦК України 2004 року, якою встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно із статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій на підставі зазначених норм ЦК Української РСР про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а із досягненням повноліття реалізувати своє право на звернення до суду за захистом своїх прав у межах установленого трирічного строку.

Згідно з пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

За змістом пункту 31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (у редакції, чинній на дату видачі спірного свідоцтва), зазначено, що угоди від імені неповнолітніх віком від 15 до 18 років, а також від імені осіб, визнаних у судовому порядку обмежено дієздатними, можуть бути посвідчені лише за умови, якщо вони вчинені за згодою батьків, усиновителів або піклувальників (статті 13, 15 ЦК Української РСР).Нотаріуси вимагають дозвіл органу опіки і піклування на право опікуна укладати, а піклувальника давати згоду на вчинення від імені підопічного угод, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації про відчуження майна, належного неповнолітнім, відмова від належних підопічному прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов`язань тощо. Питання про дозвіл на право опікуна вчиняти, а піклувальника давати згоду на вчинення від імені підопічного угод вирішує орган опіки і піклування шляхом прийняття відповідного рішення.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд першої інстанції, з яким правильно погодився й апеляційний суд, належним чином дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що, оскільки відповідач не давала згоди на відмову позивача (її сина) від його частки у спадковому майні на користь матері у частині, що стосується спірної квартири, якому на час подачі заяви про відмову від його частки у спадковому майні було 16 років, то видачею спірного свідоцтва про право на спадщину за законом серії ААН № 786835, в реєстрі за № 1-4235, від 15 жовтня 1998 року порушено право позивача на 1/3 частку у праві власності на спірну квартиру. Водночас позивач, обізнаний про свою відмову від права на спадщину, досягнувши повноліття, мав можливість та обов`язок знати про стан своїх майнових прав та відповідно реалізувати своє право на звернення до суду з цим позовом у межах встановленого трирічного строку.

Звернувшись до суду у червні 2019 року, позивач пропустив трирічну позовну давність, яка, як правильно зазначив суд першої інстанції, розпочала свій перебіг з ІНФОРМАЦІЯ_4 - дня, наступного за днем досягнення позивачем 18-річного віку, й закінчилась ІНФОРМАЦІЯ_6 . Доказів поважності причин майже двадцятирічного пропуску позовної давності позивачем не надано, тому судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову з підстави ненадання відповідачем згоди на відмову позивача від його 1/3 частки у праві на спадщину на користь матері щодо спірної квартири у зв`язку із закінченням позовної давності.

Оскільки позивач міг претендувати лише на 1/3 частку у праві власності на спірну квартиру, а решта 2/3 спадкового майна підлягала спадкуванню його матір`ю та братом, то суд дійшов правильного висновку про безпідставність вимоги про визнання в цілому недійсним свідоцтва спірного свідоцтва про право на спадщину за законом (в тому числі на решту 2/3 частки у праві власності на спірну квартиру), факт видачі свідоцтва у цій частині не порушує прав та інтересів ОСОБА_1 .

Отже, не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги про те, що позивач не знав та не міг дізнатися про порушення свого права, а тому відхиляються колегією суддів. Відсутність потреби у перевірці свого права власності, про що зазначає заявник, спростовується загальновизнаним принципом, що власність зобов`язує. Здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), особа має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо нього, бути обізнаною з його станом тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Доводи касаційної скарги про те, що лише влітку 2019 року заявнику стало відомо про його порушене право, зводяться до переоцінки доказів у справі, що в силу статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, що є судом права, а не факту.

Аргументи касаційної скарги про те, що судове засідання у суді апеляційної інстанції тривало лише 18 хвилин, не свідчать про процесуальне порушення з боку апеляційного суду та не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Окрім цього, згідно з протоколом судового засідання від 25 лютого 2020 року на судовому засіданні апеляційного суду були присутні ОСОБА_1 та його представник, тому позивач мав можливість реалізувати надані йому ЦПК України процесуальні права учасника судового процесу.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій про відмову у позові.

Оскаржувані судові рішення прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик