Справа № 453/321/20 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2416/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року в складі судді Микитина В.Я. у справі запозовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

встановила:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_2 в особі уповноваженого представника - адвоката Остимчук О.О. звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вимоги обгрунтовував тим, що з 11.07.2016 по дату звільнення 30.09.2019 працював у відповідача на посаді сортувальника виробів із деревини. Згідно укладеного між сторонами по справі трудового договору від 11.07.2016, відповідач як роботодавець зобов`язувався щомісячно оплачувати позивачеві його працю на рівні визначеної законом мінімальної заробітної плати, час виконання робіт установлювався не більше сорока годин на тиждень, із визначенням тривалості щорічної оплачуваної відпустки двадцять чотири календарні дні.

Однак, відповідач не виконував своїх зобов`язань за трудовим договором перед позивачем, зокрема не виплачував йому заробітну плату за виконану роботу, мотивуючи відсутністю коштів та поганим станом речей щодо здійснення підприємницької діяльності. У зв`язку із ухиленням від оплати праці позивача за період з липня 2016 року по дату звільнення, у відповідача перед останнім виникла заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 129 068 грн. 71 коп., з урахуванням компенсації за несвоєчасне отримання заробітку та згідно індексації, у розмірі 12 612 грн. 95 коп., а всього - 141 681 грн. 66 коп. Крім цього, позивач наголошує на невиплаті йому під час звільнення усіх сум, котрі належали, зокрема компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 10 892 грн. 42 коп., а також, у зв`язку із невиплатою таких сум, ще й середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.10.2019 і по дату ухвалення судом рішення по справі.

Просив стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 129 068 грн. 71 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати у розмірі 12 612 грн. 95 коп., компенсацію за усі невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 10 892 грн. 42 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.10.2019 року, і по дату ухвалення судом рішення по справі, а також судові витрати у справі.

Оскаржуваним рішення Сколівського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 141 681 грн. 66 коп. заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави 1 416 грн. 82 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується.

В апеляційній скарзі покликаючись на норми законодавства, яке регулює поняття заробітної плати, порядком, розміром та місцем її виплати зазначає, що заробітну плату можна виплачувати через касу підприємства, тобто в готівковій формі.

Поряд з цим, покликаючись в оскаржуваному рішенні на те, що позивач з липня 2016 року по дату звільнення 30.09.2019 не отримував заробітної плати у відповідача, працюючи на підставі трудового договору, суд першої інстанції не дослідив можливості проживання позивача протягом такого періоду часу без заробітної плати.

Крім цього, зазначає про наявність свідків, які підтвердять факт виплати позивачу заробітної плати у відповідний період, однак проведення судового засідання без його участі позбавило права заявити клопотання про допит свідків.

Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

18.03.2021 на позивачем надано пояснення на апеляційну скаргу відповідача, у яких просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог місцевий суд виходив з того, що матеріали справи не містять будь яких доказі, які б відповідали критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, щодо проведення відповідачем позивачеві оплати за виконану ним роботу упродовж усього терміну дії трудового договору, як і здійснення ним усіх виплат, котрі належали позивачеві на день звільнення.

При цьому, суд враховував, що такими доказами могли б бути відомості про нарахування й отримання заробітної плати (у разі отримання коштів у готівковій формі) або ж підтвердження про здійснення перерахунку коштів на картковий рахунок позивача (у разі отримання коштів у безготівковій формі), відомості про нарахування усіх виплат при звільненні.

В свою чергу, суд зазначив, що заперечуючи проти позову виключно з підстави пропуску позивачем строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причин, тим самим відповідач не заперечив про наявність порушених прав позивача щодо невиплати йому заробітної плати та усіх сум, котрі належали йому при звільненні, оскільки лише просив застосувати наслідки щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду за захистом таких порушених трудових прав.

Врахувавши те, що право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, а також компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, будь яким строком не обмежується, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Обґрунтованих заперечень щодо поданого позивачем розрахунку заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати відповідач суду не надав, своїх розрахунків не навів, підстави вважати такі розрахунки неправильними відсутні.

Так, загальна сума заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, котра підлягає до стягання з відповідача на користь позивача, становить 141 681 грн. 66 коп. (129 068 грн. 71 коп. + 12 612 грн. 95 коп. = 141 681 грн. 66 коп.), без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів.

Що стосується вимог про стягнення усіх сум, які належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначив, що враховуючи норми закону, а також невиплату з вини відповідача належних звільненому позивачеві сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації за усі невикористані дні відпустки та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, є законними.

В свою чергу, суд врахував, що при вирішенні даного спору у цій частині по суті необхідно застосовувати загальну норму ч. 1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з цим, відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114/8713, суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час (підпункт 2.2.12 пункту 2 Інструкції № 5) і на вказані суми компенсацій, які виплачуються звільненим особам, єдиний внесок не нараховується, що дає підстави дійти висновку, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст. 94 та главою 7 КЗпП України.

Таким чином, до позовної вимоги про стягнення з роботодавця грошової компенсації за невикористану відпустку повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП, що підтверджується позицією висловленою у рішеннях Верховного Суду України (ухвали від 12.08.2009 року у справі № 6-21890св07, від 15.10.2007 року у справі № 6-22660ск07, від 21.02.2007 року у справі № № 6-4459кс05) та у постанові Верховного Суду (постанова від 24.05.2018 року у справі № 501/6384/14-ц).

Враховуючи те, що позивача було звільнено 30.09.2019 без проведення з ним фактичного розрахунку, саме цього дня він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права на отримання усіх сум, котрі належать при звільненні, та, як наслідок, у подальшому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відтак звернувшись до суду з позовом 05.03.2020, позивач пропустив встановлений законом тримісячний строк і причин, які можна було б визнати поважними, не вказав, з відповідним клопотанням про поновлення строку на звернення до суду за захистом своїх порушених прав у цій частині не звертався, тому у задоволенні позову у цій частині суд відмовив за пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причин.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується виключно відповідачем та лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, не перевіряє.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 у період з 11.07.2016 і до часу звільнення з роботи за згодою сторін 30.09.2019 включно, працював у відповідача на посаді сортувальника виробів із деревини, що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою від 11.07.2016 та трудовою книжкою позивача серії АХ № 807370 від 15.12.1981 (а.с. 18-21).

Як вбачається із змісту вищевказаного трудового договору, позивач як працівник зобов`язувався виконувати роботу сортувальника, дотримуючись правил з охорони праці та техніки безпеки, а відповідач як роботодавець зобов`язувався оплачувати працю позивача у розмірі мінімальної заробітної плати у гривнях на місяць.

При цьому, час виконання робіт установлювався з 09.00 по 18.00 год., обідня перерва установлювалась з 13.00 год. по 14.00 год., а робочий час тривав загалом не більше сорока годин на тиждень. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання станови двадцять чотири календарні дні.

Зазначені обставини визнаються учасниками справи, відтак в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_2 зазначав, що відповідач не виконував своїх зобов`язань за трудовим договором, зокрема не виплачував йому заробітну плату за виконану роботу, мотивуючи відсутністю коштів та поганим станом речей щодо здійснення підприємницької діяльності, просив у судовому порядку захистити його права.

Заперечення відповідача проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву, обґрунтовані пропуском позивачем визначеного у ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення із заявою про вирішення трудового спору, оскільки позивач був звільнений відповідачем 30.09.2019, після чого отримав трудову книжку, а до суду із даним позовом за захистом своїх трудових прав звернувся 05.03.2020, тобто майже через пів року. Просив у позові відмовити в силу пропуску позивачем строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причин.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституція України).

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що у матеріалах справи відсутні будь які докази на підтвердження проведення відповідачем позивачеві оплати за виконану ним роботу упродовж усього терміну дії трудового договору, як і здійснення ним усіх виплат, котрі належали позивачеві на день звільнення.

При цьому, такими доказами могли б бути дійсно відомості про нарахування й отримання заробітної плати (у разі отримання коштів у готівковій формі) або ж підтвердження про здійснення перерахунку коштів на картковий рахунок позивача (у разі отримання коштів у безготівковій формі), відомості про нарахування усіх виплат при звільненні.

Натомість, вимог про неналежне виконання трудового договору позивачем, відповідач не пред`являв, як і не зазначає про такі обставини на час розгляду справи.

Іншими словами не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив можливості проживання позивача протягом відповідного періоду часу без заробітної плати, оскільки такі не є предметом даного судового розгляду, при цьому вимог позивача про невиконання умов трудового договору, відповідач не спростував.

Більше того, заперечуючи проти позовних вимог виключно з підстави пропуску позивачем строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причин, відповідач тим самим не заперечує про наявність порушених прав позивача щодо невиплати йому заробітної плати та усіх сум, котрі належали йому при звільненні.

Частина 2 ст. 61 Конституції України гарантує, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Раззом з цим, згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України наданих в п. 4 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року слідує, що встановлені статтями 228, 223КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

В свою чергу, у рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року за № 9-рп/2013 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Таким чином враховуючи, що право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, а також компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, будь-яким строком не обмежується, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про підставність позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, розмір якої, згідно наданого позивачем розрахунку, проведеного відповідно до вимог Закону України «Про оплату праці», становить 129 068 грн. 71 коп.

Крім цього, статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», у разі затримки на один і більше календарний місяць виплати доходів, до котрих відноситься і заробітна плата, передбачено компенсацію. Сума компенсації, згідно положень ст. 3 вищевказаного Закону, обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції у період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року за № 159.

Розмір такої компенсації, згідно наданого позивачем розрахунку, з урахуванням індексації, становить 12 612 грн. 95 коп.

Жодних заперечень щодо поданих позивачем розрахунків заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати відповідач суду не надав, своїх розрахунків не навів, як і не скористався правом на подання відповідних клопотань, зокрема про виклик свідків, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином (а.с. 36, 44, 78, 87-88).

Таким чином, загальна сума заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, яка стягнута судом з відповідача на користь позивача, обґрунтовано становить 141 681 грн. 66 коп. (129 068 грн. 71 коп. + 12 612 грн. 95 коп.), без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів.

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ними доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 березня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк