провадження № 22-ц/824/3089/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про стягнення допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, середнього заробітку за період розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період тимчасової непрацездатності в розмірі 8 151 грн. 60 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 18 червня 2019 року по 19 листопада 2020 року у розмірі 178 926 грн. 58 коп. та 20 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01 вересня 2015 року по 18 червня 2019 року ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з ВП Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». 18 червня 2019 року позивач була звільнена за п. 5 ст. 36 КЗпП. У періоди з 06 травня 2019 року по 15 травня 2019 року, з 16 травня 2019 року по 24 травня 2019 року, з 27 травня 2019 року по 05 червня 2019 року, з 06 червня 2019 року по 14 червня 2019 року ОСОБА_1 перебувала на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності. Однак, у день звільнення розрахунки з позивачем проведені не були. Незважаючи на її неодноразові звернення щодо проведення з нею розрахунків при звільненні, у тому числі, виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, кошти за вказаними листками непрацездатності були перераховані позивачу не в повному обсязі. Неправомірними діями відповідача позивачу також було заподіяно моральну шкоду. Невиплата ОСОБА_1 допомоги по тимчасовій непрацездатності негативно відобразилася на її фізичному стані, завдала душевних страждань, позивачу довелося закласти в ломбард всі сімейні прикраси та взяти кредит, оскільки вона не мала коштів для існування.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 2 037 грн. 90 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та позов задовольнити частково, стягнути середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32 605 грн. 36 коп. через несвоєчасну виплату допомоги за листками непрацездатності АДХ № 404865, 404842, 687894 та у розмірі 146 321 грн. 22 коп. за листком непрацездатності АДХ № 687336; стягнути 20 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд зменшив середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення, залишивши поза увагою, що роботодавець зобов`язаний провести з нею розрахунок саме у день звільнення. Відповідач, який користується послугами юристів, заздалегідь був обізнаний з правовими наслідками майнового характеру, які передбачені ст. 117 КЗпП. Суд першої інстанції зменшив суму середнього заробітку з власної ініціативи, оскільки зі сторони відповідача заперечень щодо такого розміру суду представлено не було. У відзиві відповідач зазначив, що позовні вимоги він не визнає у повному обсязі. Суд першої інстанції вийшов за межі повноважень, зменшив розмір середнього заробітку за відсутності вагомих юридичних та фактичних підстав. Така практика суду створює процесуальну дискримінацію для роботодавців у трудових спорах, оскільки одні нестимуть відповідальність у повному обсязі, а інші необґрунтовано часткову. Присуджений розмір морального відшкодування є заниженим, оскільки суд не врахував поведінку роботодавця, яка спричинила довготривалі очікування отримання коштів, що належали позивачу на підставі закону. Суд не врахував, що протягом 359 днів роботодавець умисно не виплачував належну їй суму. Таке нехтування правами позивача істотно порушує приписи ст. 68 Конституції України та створює враження відсутності справедливої сатисфакції.

Заперечуючи проти позовних вимог, у відзиві на позовну заяву відповідач вказував на те, що при звільненні позивача їй була видана трудова книжка та здійснений повний розрахунок за фактично відпрацьовані години, а також всі виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, які пройшли перевірку Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального захисту України в м. Києві. Моральну шкоду відповідач вважає недоведеною, а вимоги про її стягнення безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ВП Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.4-6).

Згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» № 8700/ОС від 18 червня 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з посади провідного бухгалтера фінансово-економічного відділу за п. 5 ст. 36 КЗпП з 18 червня 2019 року (а.с.26).

ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДХ № 404865 із 06 травня 2019 року по 15 травня 2019 року, кошти за яким були виплачені за рахунок підприємства 05 липня 2019 року та за рахунок фонду соціального страхування 27 серпня 2019 року.

ОСОБА_1 перебувала на лікарняному із 16 травня 2019 року по 24 травня 2019 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДХ № 687336, кошти за яким виплачені не були.

ОСОБА_1 перебувала на лікарняному із 27 травня 2019 року по 05 червня 2019 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДХ № 404842, кошти за яким були виплачені за рахунок підприємства 07 серпня 2019 року.

ОСОБА_1 перебувала на лікарняному із 06 червня 2019 року по 14 червня 2019 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДХ № 687894, кошти за яким були виплачені за рахунок підприємства 07 серпня 2019 року та за рахунок фонду соціального страхування 18 вересня 2019 року.

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача щодо проведення з нею розрахунку і виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, виплата допомоги проведена була не в повному обсязі.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, зокрема, довідкою Київської дирекції залізничних перевезень від 12 листопада 2020 року (а.с.143).

Згідно листа управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві від 06 серпня 2019 року № 5545-6 перевіркою обґрунтованості видачі листків непрацездатності на ім`я ОСОБА_1 , згідно аналізу записів в первинній медичній документації встановлено, що лікарняний лист серії АДХ № 687336 із 16 травня 2019 року по 24 травня 2019 року видано необґрунтовано; лікарняний лист серії АДХ № 404842 із 27 травня 2019 року по 31 травня 2019 року видано обґрунтовано, а з 01 червня 2019 року по 05 червня 2019 року продовжений необґрунтовано; лікарняний лист серії АДХ № 687894 із 06 червня 2019 року по 14 червня 2019 року, видано обґрунтовано (а.с.70).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сума середнього заробітку, яку просить стягнути позивач в розмірі 146 321 грн. 22 коп. є більшою ніж у 70 разів від суми заборгованості невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності (2 037 грн. 90 коп.). З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, зменшити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат до суми 10 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Враховуючи обсяг порушення трудових прав позивача, завданих цим порушенням моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від позивача в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 3 000 грн.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 569/13794/18, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

З огляду на наведені мотиви, Верховний Суд у постанові від 05 липня 2020 року у справі № 569/13794/18 прийшов до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 не було своєчасно виплачено всі належні їй суми. У зв`язку з цим, у позивача виникло право на стягнення сум в порядку ст. 117 КЗпП. У той же час, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 вказала на те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути зменшено за наявності певних умов.

Зменшуючи суму середнього заробітку, суд першої інстанції врахував розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати позивачу при звільненні належних сум, період затримки виплати такої заборгованості та ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, є розмір відповідальності у 10 000 грн. Як вірно зазначив суд першої інстанції, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що суд з власної ініціативи зменшив суму середнього заробітку, оскільки зі сторони відповідача заперечень щодо такого розміру не надходило. Проте, у даному випадку закон не вимагає зменшення розміру середнього заробітку лише за умови наявності відповідного клопотання, а підстави та умови для його зменшення перевіряє суд. Крім того, зі змісту відзиву відповідача на позовну заяву вбачається, що він просив відмовити у позові в повному обсязі.

Посилання ОСОБА_1 на присудження їй заниженого розміру морального відшкодування є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача відшкодування за спричинену моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. Розмір зазначеної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, відповідає характеру правопорушення, глибині душевних страждань позивача, є достатнім та співмірним із заподіяною позивачеві моральною шкодою. Такий розмір покриває душевні страждання ОСОБА_1 , завдані їй несвоєчасною виплатою належних при звільненні сум, а саме 2 073 грн. 90 коп.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 10 000 грн. та стягнення відшкодування за спричинену моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення 2 073 грн. 90 коп. заборгованості за лікарняним листомвідповідачем не оскаржувалося, а, відтак, в цій частині апеляційним судом не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за спричинену моральну шкоду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.