єдиний унікальний номер справи 546/287/21
номер провадження 2-з/546/16/21
УХВАЛА

про відмову в забезпеченні позову

25 березня 2021 року м. Решетилівка

Суддя Решетилівського районного суду Полтавської області, розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Решетилівської міської ради Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку,-

встановив:

24 березня 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Решетилівської міської ради в якій просить визнати за ним право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :00:004:0053, площею 1,7246 га, яка розташована на території Лобачівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області.

Разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом:

- заборони Решетилівській міській раді Полтавської області до набрання сили судовим рішенням у справі приймати рішення про передачу земельної ділянки з кадастровим номером :00:004:0053 або інших ділянок, які утворені в результаті її поділу, в користування або власність будь-яким особам та про затвердження відповідних проектів землеустрою на дані земельні ділянки,

- заборони Державним кадастровим реєстраторам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснювати державну реєстрацію земельних ділянок сформованих за рахунок сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :00:004:0053,

- накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :00:004:0053 та заборони відповідачу вчиняти будь-які дії щодо володіння, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , у встановленому чинним законодавством України, виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Лобачівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області. З метою отримання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача із клопотаннями про затвердження проекту землеустрою, однак проект так і не було затверджено. Позивач вбачає ознаки протиправності в діях відповідача, а тому невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить виконання рішення у справі у майбутньому та у випадку незабезпечення позову відповідач матиме можливість передати спірну земельну ділянку третім особам.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що питання про забезпечення позову вирішує суддя одноособово або суд в судовому засіданні (залежно від стадії розгляду справи).

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається суддею не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , надійшла до суду 24.03.2021, розгляд якої проводився 25.03.2021 із врахуванням положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суддя, розглянувши в порядку ч. 1 ст. 153 ЦПК України заяву про забезпечення позову та дослідивши матеріали, додані до заяви, приходить до наступних висновків.

У відповідності до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вищенаведена норма дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Стаття 150 ЦПК України визначає види забезпечення позову. Одними із видів забезпечення позову, який визначений в п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, є, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, повинен пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

В заяві про забезпечення позову, заявник вказує, що з огляду на поведінку відповідача, наявність у нього можливостей передати земельну ділянку у власність третім особам за час судових розглядів невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити здійснення ефективного захисту прав позивача та припускає можливу передачу спірної земельної ділянки третім особам.

Однак жодного доказу на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову, вжити яких просить заявник суд, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду заявником не надано.

Європейський суд з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 420/3397/19 заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування, в тому числі в оренду.

Також, у постанові від 30.05.2018, прийнятою у справі №826/5737/16, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що надання дозволу вповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

У розвиток цього висновку, надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність (користування, в тому числі на умовах оренди). Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі 509/4722/16-а).

Як встановлено зі змісту рішення Лобачівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області від 14.12.2020 земельна ділянка з кадастровим номером :00:004:0053 є комунальною власністю Лобачівської сільської ради та передана у власність жителів громади.

Згідно ж листа Решетилівської міської ради Полтавської області від 24.12.2020 № 01-34/3796, у зв`язку з процесом реорганізації органів місцевого самоврядування у Решетилівської міської ради відсутня можливість надати інформацію щодо земельних ділянок, зокрема, з кадастровим номером :00:004:0053.

Отже заява про забезпечення позову та додані до позовної заяви документи не містять доказів того, що на спірну земельну ділянку розроблено проект землеустрою третіми особами, або щодо земельної ділянки триває процес реєстрації за третіми особами, чи, що спірна земельна ділянка передана у власність.

Суд зазначає, що посилання у заяві про забезпечення позову на ті обставини, що у позивача фактично виникло право власності на земельну ділянку є передчасними, оскільки зазначені обставини будуть досліджуватися в ході розгляду цивільної справи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заява про забезпечення позову до задоволенню не підлягає.

На підставі вищезазначеного, та керуючись ст. 149, 150-153, 157, 247, 260, 353 ЦПК України, роз`ясненнями, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя, -

постановив:

В задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Решетилівської міської ради Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Ухвала судді може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду через Решетилівський районний суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 15-ти днів з дня її вручення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Ю.В. Зіненко