Справа № 266/1484/20
Провадження № 2/266/112/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року м. Маріуполь Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Д`яченка Д.О., секретаря судового засідання Сологуб Т.В., з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_3 про скасування свідоцтва про право власності та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна та припинення права власності, треті особи: Реєстраційна служба Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, Мангушська селищна рада,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив скасувати свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , видане 31.07.2015 року, видавник Реєстраційна служба Першотравневого районного управління юстиції Донецької області; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 23316618 від 31.07.2015 року; закрити розділ у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна № 23 та припинити право власності №10633356; стягнути з відповідача судові витрати на користь Маріупольської міської ради.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що 09.01.2020 р. спеціалістами відділу контролю за використанням активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства України, про що було складено акт виїзного обстеження перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 09.01.2020. Відповідно до листа департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 11.01.2020 №26/3/1044 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не виділялась і не надавалась в оренду ОСОБА_3 . Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 09.01.2020 р. встановлено, що ОСОБА_3 самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови за адресою: АДРЕСА_1 під розміщення кіоску з продажу молочних продуктів на підставі свідоцтва про право власності від 31.05.2015 № 41564197 без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що є порушенням ст. ст.125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України. Крім того, встановлено, що за вказаною адресою ОСОБА_3 зареєстровано право власності на підставі свідоцтва про право власності за № НОМЕР_1 від 31.07.2015. Листом Приморської районної адміністрації від 17.01.2020 № 27.2/2151 було надано інформацію, що рішення про надання поштової адреси торгівельному павільйону ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 на засідання колегії Приморської районної адміністрації у вказаний період не приймалося. Відповідно до листа управління державної архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради від 03.01.2020 № 24.2/220 було надано наступну інформацію, у єдиному реєстрі дозвільних документів наявна інформація щодо реєстрації декларації департаментом ДАБІ у Донецькій області про готовність об`єкту до експлуатації № ДЦ 71 від 28.05.2014 «Будівництво нежитлового приміщення, АДРЕСА_1 ». Відповідно до листа Комунального комерційного підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» від 02.01.2020 № 12, було надано копію інвентарної справи (правової справи не існує), а саме, план, журнал внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень громадського чи виробничого будинку, журнал зовнішніх обмірів, ескіз. Зазначає, що по всій технічній документації йде відмітка, пр.Леніна (б/н). Оскільки, нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 виконане з полегшених конструкцій, має площу менше 30 квадратних метрів та не має фундаменту, воно може бути віднесене до категорії тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. Враховуючи вищенаведене, нежитлове приміщення, об`єкт житлової нерухомості літ.А-1, площею 7,5 м2 по АДРЕСА_1 , власником якого є гр. ОСОБА_3 , не є капітальною спорудою. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26.12.2019 р. реєстр прав власності на нерухоме майно містить активний запис про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи вищевказане, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31.07.2015 р. №41564197, яке було зареєстроване, відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстраційною службою Першотравневого районного управління юстиції Донецької області від 31.07.2015 р. за № 41564197, було видане з порушенням вимог чинного законодавства. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31.07.2015 р. № 41564197, та витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно, що зареєстрований Реєстраційною службою Першотравневого районного управління юстиції Донецької області від 31.07.2015 р. за № 41564510 підлягає скасуванню на підставі ч.4 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позивач вказує, що при подачі вищезазначених документів, заявником ОСОБА_3 було надано копію договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , укладений також між Маріупольською міською радою та ОСОБА_3 . Обов`язковий пункт про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси також не виконано, тому як у відповіді Приморської районної адміністрації значиться, що адреса даному об`єкту не присвоювалась. Звертає увагу на непоодинокі випадки, коли у Державному реєстрі прав відсутні електронні копії документи на підставі яких проводилася державна реєстрація прав, саме така ситуація склалася при реєстрації права власності Реєстраційною службою Першотравневого районного управління юстиції Донецької області на об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, є підстави вважати, що свідоцтво було видане з порушенням вимог законодавства України. Нежитлова будівля самовільно розміщена за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на бетонній підлозі, складений із сандвіч-панелей, нібито з бетонним фундаментом. У зв`язку з викладеним вище позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26.03.2020 року задоволено заяву про забезпечення позову, накладено заборону розпорядження та відлучення нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 7,5 кв.м., власником якої є ОСОБА_3

07.04.2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача про приєднання доказів до матеріалів справи.

05.05.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач ОСОБА_3 не визнає позовні вимоги в повному обсязі. Вважає державну реєстрацію речового права на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було проведено у відповідності одо вимог чинного законодавства. Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів обґрунтування позовних вимог. Відповідач надав державному реєстратору усі необхідні документи для реєстрації права власності на нежитлове приміщення. Нежитлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , є капітальною спорудою, збудовано законно. Позивач звернувся до суду з порушенням строків позовної давності, оскільки з моменту реєстрація права власності минуло майже 5 років. Вважає, що Позивач втручається у вже складені правовідносини, що тривають майже 5 років, зловживаючи повноваженнями. Зазначає, що на час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що є предметом спору, не було порушено ст. 16, 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", положень щодо зобов`язання державного реєстратора здійснення електронних копій документів, на підставі яких проводилася реєстрація, прийнято ще не було.

19.05.2020 року представником позивача надано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначає, що Маріупольська міська рада дізналася про існування даного об`єкту на підставі перевірки документів, доданих ОСОБА_3 до проекту рішення та підготовки зауважень про проекту рішення міської ради "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 гр.. ОСОБА_3 ". Тобто, до цього моменту власник об`єкту ОСОБА_3 не звертався раніше до міської ради за отриманням дозволу на розробку землеустрою, або заключенням договору оренди земельної ділянки між ним та міською радою. Тому, не при яких інших обставинах міська рада не могла дізнатися про те, що ОСОБА_3 порушує ст. 125, 126 Земельного кодексу України, та використовує земельну ділянку без правовстановлюючих документів на неї.

02.06.2020 року представником відповідача надані заперечення, відповідно до яких, право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно було зареєстровано у 2015 році та відкрито ним користувався, зауважень з боку Позивача не надходило, перевірок не проводилось. Питання чи є предмет спору тимчасовою спорудою чи капітальною може бути вирішено тальки судовим експертом, який має відповідні знання та законні повноваження. Просить відмовити у повному обсязі.

18.06.2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про витребування відомостей з Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради.

Ухвалою від 09.07.2020 року Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду, витребувано з Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради завірені належним чином копії реєстраційної справи на об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

04.09.2020 року від представника відповідача надійшли пояснення по справі, у яких зазначено, що державна реєстрація речового права на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було проведено Реєстраційною службою Першотравневого управління юстиції Донецької області на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ДЦ 71 від 28.05.2014 «Будівництво нежитлового приміщення; АДРЕСА_1 ». ОСОБА_3 у встановленому порядку подав до департаменту ДАБІ у Донецькій області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації №ДЦ 1 від 28.05.2014 «Будівництво нежитлового приміщення; АДРЕСА_1 ». Департаментом ДАБІ у Донецькій області перевірено дані декларації та зареєстровано у реєстрі. Дана декларація не скасована, є чинною та законною.

03.12.2020 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі, у яких зазначено, що Маріупольська міська рада не зверталася з позовом щодо скасування декларації до органу, який її видав, вважає, що обрано неправильний спосіб захисту заявлених порушених прав.

12.03.2021 представником відповідача надано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

12.03.2021 представником позивача надано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

12.03.2021 замінено третю особу Мангушську районну державну адміністрацію Донецької області на Мангушську селищну раду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позові та письмових поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просила відмовити у їх задоволенні.

Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, будь-яких заяв до суду не подавали, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні документи в матеріалах цивільної справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до листа Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 11.01.2020 за №26.3/1044 договір оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та Маріупольською міською радою не укладався.

09.01.2020 року Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради складений акт про те, що ФОП ОСОБА_3 використовується земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею: 0,0008 га для розміщення кіоску з продажу молочної продуктів, на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 31.07.2015 без правовстановлюючих документів на земельну дялінку, що є порушенням ст..ст. 125,126,211, 212 Земельного кодексу України.

Відповідно до листа управління державної архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради від 03.01.2020 № 24.2/220 було надано наступну інформацію, у єдиному реєстрі дозвільних документів наявна інформація щодо реєстрації декларації департаментом ДАБІ у Донецькій області про готовність об`єкту до експлуатації № ДЦ 71 від 28.05.2014 «Будівництво нежитлового приміщення, АДРЕСА_1 ».

Відповідно до листа Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 17.01.2020 року за №27.2/2151 значиться, що адреса даному об`єкту не присвоювалась.

Відповідно до листа Комунального комерційного підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» від 02.01.2020 № 12, було надано копію інвентарної справи №48939 нежитлового приміщення торгівельного павільйону по АДРЕСА_3 , а саме, план, журнал внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень громадського чи виробничого будинку, журнал зовнішніх обмірів, ескіз. У технічній документації зазначено адресу: нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .

Листом ККП Маріупольське БТІ зазначено, що домоволодіння по АДРЕСА_4 . побудовано самовільно.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.07.2015 р. № 41564197, яке було зареєстроване, відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстраційною службою Першотравневого районного управління юстиції Донецької області від 31.07.2015 р. за № 41564197, нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 7,5 кв.м. на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .

Згідно з Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.07.2015 р. № 41564197, державну реєстрацію указаного нежитлового приміщення проведено державним реєстратором Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Запальським А.М.

Відповідно до Договору оренди земельної ділянки від 13 липня 2015 року укладеного між громадянином ОСОБА_3 та Маріупольською міською радою, земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0040 га, передано в оренду строком на 5 років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування магазину з реалізації хлібобулочних виробів).

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Приписами статті 12 Земельного кодексу України, в редакції станом на 31 липня 2015 року, передбачено, що виключно до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України, в редакції станом на 31 липня 2015 року, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст. 39 Земельного кодексу України).

Приписи статті 78 Земельного кодексу України регламентують, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

За змістом ст. 80 Земельного кодексу України до суб`єктів права власності на землю відносяться територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (ст. 83 ЗК України).

Частина 4 статті 83 Земельного кодексу України, в редакції станом на 31 липня 2015 року, регламентує заборону на передачу у приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знаходження та утилізації відходів тощо).

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регламентований ст. 123 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення: укладення угод з порушенням земельного законодавства; самовільне зайняття земельних ділянок; псування сільськогосподарських угідь та інших земель, їх забруднення хімічними та радіоактивними речовинами і стічними водами, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами; розміщення, проектування, будівництво, введення в дію об`єктів, що негативно впливають на стан земель; невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням; порушення строків повернення тимчасово займаних земель або невиконання обов`язків щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням; знищення межових знаків; приховування від обліку і реєстрації та перекручення даних про стан земель, розміри та кількість земельних ділянок; непроведення рекультивації порушених земель; знищення або пошкодження протиерозійних і гідротехнічних споруд, захисних насаджень; невиконання умов знімання, збереження і нанесення родючого шару ґрунту; відхилення від затверджених в установленому порядку проектів землеустрою; використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без затверджених у випадках, визначених законом, проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; ухилення від державної реєстрації земельних ділянок та подання недостовірної інформації щодо них; порушення строків розгляду заяв щодо відведення земельних ділянок; порушення строку видачі державного акта на право власності на земельну ділянку (ч. 1 ст. 211 ЗК України).

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, регламентуються Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

У даному випадку суд застосовує положення наведеного Закону у редакції на момент реєстрації права власності на нежитлове приміщення, тобто станом на 31 липня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 1952-IV цей Закон регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державна реєстрація прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта.

У відповідності до ст.2 Закону № 1952-ІУ державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 7 статті 3 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об`єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п`ятої цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речової права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, приміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з ч.2 ст. 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17 серпня 2000 року № 507, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація, однак тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.

Оскільки нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , виконане з полегшених конструкцій, має площу меншу 30 квадратних метрів та не має фундаменту, воно може бути віднесене до категорії тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Отже, нежитлове приміщення літ. А-1 площею 7,5 кв. м по АДРЕСА_1 власником якого ОСОБА_3 , не є капітальною спорудою.

У судовому засіданні досліджено копію реєстраційної справи № 23 щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлового приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що 31 липня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Запальським Артемом Миколайовичем Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області прийнято рішення № 23316618 про державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_3 права приватної власності на нерухоме майно нежитлову будівлю А-1 площею 7,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Об`єкту нерухомості присвоєно реєстраційний номер 23.

В матеріалах справи №23 нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , наявні документи, які подані представником ОСОБА_3 адвокатом Шутенко О.В. на підставі договору про надання юридичних послуг від 11.07.2015 року б/н: картка прийому заяви №2337112 від 31.07.2015 року; договір оренди земельної ділянки від 13.07.2015 року укладений між ОСОБА_3 та Маріупольською міською радою на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; акт приймання-передачі земельної ділянки згідно договору оренди земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; копія технічного паспорту на громадський будинок нежитлову будівлю АДРЕСА_1 , відповідно до якого зазначено, що нежитлове приміщення має загальну площу 7,5 кв. м, облаштоване на бетонному майданчику, із бетонним фундаментом, стін із сендвіч-панелей та бетонної підлоги; декларація про готовність об`єкта до експлуатації нежитлового приміщення від 28.05.2014 року №ДЦ71 на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області, відповідно до якої замовником є фізична особа ОСОБА_3 , генеральним проектувальником є ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Приазовье", документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відсутній; договір на надання юридичних послуг від 11.07.2015 року б/н укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

При цьому суд звертає увагу, що державний реєстратор Запальський А.М. при прийнятті документів та здійснення реєстраційних дій не пересвідчився в тому, що в документах, поданих із заявою містяться суперечності.

Відповідно до копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації, наявної у матеріалах реєстраційної справи, на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , замовником та відповідальним за виконання будівельних робіт є відповідач ОСОБА_3 , генеральним проектувальником є ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Приазовье», головним інженером проекту є ОСОБА_5 , щодо проектної документації (будівельного паспорту) зазначений лист замовника б/н від 23 жовтня 2013 року, відповідно до Закону про регулювання містобудівної діяльності ст. 31, п. 3 об`єкти І-ІІІ складності не підлягають обов`язковій експертизі, дозвільними документами зазначена декларація про початок виконання будівельних робіт, зареєстрована в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області від 14 травня 2014 року № ДЦ 34, дата початку будівництва ІІ квартал 2014 року, закінчення будівництва ІІ квартал 2014 року, строк введення об`єкта в експлуатацію ІІ квартал 2014 року, інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відсутня, техніко-економічні показники об`єкта складаються з: фундамент бетонний; стіни сандвіч-панелі; перекриття панелі, підлога бетон, стіни сандвіч-панелі, вікна металопластик, загальна площа будівлі 7,5 кв. м.

Також, декларація про готовність об`єкта до експлуатації датована 2014 роком, а реєстрація права власності проводилась у 2015 році. Крім того, в матеріалах реєстраційної справи № 23 подано договір оренди земельної ділянки без номеру виданий 13.07.2015 року на адресу: АДРЕСА_2 , що не співпадає з об`єктом нерухомого майна. У той же час в п.11.1 декларації про готовність об`єкта до експлуатації вказано, що інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію чи договір про встановлення земельного сервітуту щодо будівництва об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відсутня. Правомірність складання та достовірність декларації викликають сумніви.

Відповідно із інформацією Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 11.01.2020 № 26.3/1044 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не надавалась в оренду ОСОБА_3 .

Відповідно до листа управління державної архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради від 03.01.2020 № 24.2/220 було надано наступну інформацію, у єдиному реєстрі дозвільних документів наявна інформація щодо реєстрації декларації департаментом ДАБІ у Донецькій області про готовність об`єкту до експлуатації № ДЦ 71 від 28.05.2014 «Будівництво нежитлового приміщення, АДРЕСА_1 ».

Відповідно до листа Комунального комерційного підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» від 02.01.2020 № 12, було надано копію інвентарної справи (правової справи не існує), а саме, план, журнал внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень громадського чи виробничого будинку, журнал зовнішніх обмірів, ескіз. По всій технічній документації йде відмітка, пр.Леніна (б/н).

Відповідно до Листа ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Приазорвье" листом від 02.04.2020 року за №22-5-518 за підписом директора ТОВ "БІКОМ "Приазовье" В.Г. Савченко вбачається, що ТОВ "БІКОМ "Приазовье" не розробляло проектну документацію на об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 .

Згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № 461 від 13.04.2011 року прийняття в експлуатацію об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами, поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до 4-5 категорії складності здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі інспекцією сертифіката.

Таким чином, єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти є Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ст.331 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. При цьому, право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Судом встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в комунальній власності.

Судом встановлено, що державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , проведено державним реєстратором Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Запальським А.М., який розташований у смт.Мангуш Мангушського району Донецької області, що знаходиться поза межами розташування об`єкта нерухомості (м. Маріуполь), цей об`єкт не відноситься до території, на якій може діяти державний реєстратор Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Запальський А.М. (смт Мангуш), реєстрація цього нежитлового приміщення не відноситься до випадків, передбачених абзацами другим і третім частини п`ятої статті 3 цього Закону.

Таким чином, відповідачем через представника подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстроване, оскільки відповідно до ст. 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом.

Тому суд встановив, що з боку державного реєстратора Запальського А.М. наявні порушення принципу територіальності та відповідно у нього відсутні права на проведення такої реєстрації поза межами свого місця розташування, адже наведена норма однозначно визначає засади державної реєстрації прав за місцем розташування об`єкта нерухомості.

За змістом пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Пунктом 4 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, у редакції станом на 31 липня 2015 року, передбачено, що не підлягали державній реєстрації речові права та їх обтяження на копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення.

Суд вважає встановленим, що державним реєстратором фактично проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_3 на підставі недостовірних документів про наявність права користування земельною ділянкою, що розцінюється судом як відсутність належних документів, а тому у відповідача ОСОБА_3 не виникало право власності на нерухоме майно.

Державний реєстратор відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до ч.2. ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно ч.2 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

За таких обставин, суд вважає, що дії державного реєстратора Запальського А.М. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за номером 10633356 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 23 є противоправними, а рішення про державну реєстрацію права власності за номером 106333561 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 23 протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З приводу підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Відповідач, як на підставу для застосування позовної давності до спірних правовідносин наводить те, що Маріупольській міській ради стало відомо про нібито незаконну реєстрацію ним права власності на нерухоме майно ще у 2015 році, однак з позовом Маріупольська міська рада звернулася в березні 2020 року.

Позивач у своїх запереченнях на заяву про застосування строків позовної давності наводить аргумент, що про порушене право Маріупольській міській раді стало відомо 18.11.2019 року, тобто з дня надходження до Маріупольської міської ради проекту рішення "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 гр.. ОСОБА_3 ". Отже суд вважає, що саме з листопада 2019 року позивачу стало відомо, що право власності на об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_3 з порушенням норм законодавства та як наслідок з цього часу починається відрахування позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Стороною відповідача не представлено суду будь-яких доказів, які б указували на те, що ним до Маріупольської міської ради надавалося відповідне свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення.

Поряд з цим наявність у відповідача ОСОБА_3 самого свідоцтва про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення беззаперечно не може свідчити про наявність порушеного права Маріупольської міської ради, у зв`язку з тим, що для встановлення обставин порушення права та відповідно встановлення особи, яка його порушила, необхідним є проведення перевірки таких фактів у спосіб, передбачений указаними нормами права.

Так, Маріупольська міська рада, як позивач у справі, наділена правом контролю за землями комунальної власності у межах міста, проте Маріупольська міська рада не здійснює контроль (моніторинг) реєстрації права власності на нежитлові приміщення.

Посилання відповідача на ту обставину, що Маріупольська міська рада могла і раніше довідатися про порушення свого права суд не бере до уваги, оскільки, як установлено судом, державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення проведено поза межами території м. Маріуполь, в іншому населеному пункті, тому і позивач з обґрунтованих причин не міг довідатися про порушення свого права.

Таким чином аргументи сторони відповідача про обізнаність позивача ще у 2015 році про порушення його права не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим судом відхиляються як безпідставні.

Отже стороною позивача доведено представленими доказами той факт, що про порушення свого права йому стало відомо лише у листопаді 2019 року, тому саме з цього часу підлягає обрахуванню перебіг позовної давності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2011 року № 1141 затверджений Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Розділ 7 Порядку визначає процедуру внесення змін до Державного реєстру, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, внесення записів про скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав.

Отже - скасування права власності можливе лише за умови визнання протиправним та/або незаконним рішення або документа на підставі якого означене право виникло.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 31.07.2015 року на підставі рішення державного реєстратора Запальського А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також технічного паспорту, Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрував за собою право власності на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 7,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, право власності відповідача ОСОБА_3 на спірний об`єкт виникло після проходження ним процедури, яка включала в себе реєстрацію Декларації про готовність до експлуатації об`єкта та інших документів, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Разом з тим, суд прийшов до висновку, що право власності відповідача ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майнам, загальною площею 7,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , виникло не на законних підставах, з порушеннями процедури державної реєстрації та підставі неналежних документів, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими і підлягають задоволенню, а рішення державного реєстратора про право власності за ОСОБА_3 - скасуванню.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Пунктом 7 статті 14 вказаного Закону передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно в разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги Маріупольської міської ради про закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна № 23 також підлягають задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем в даному судовому провадженні щодо судового збору за подачу заяви про забезпечення позову до суду у розмірі 1051,00 грн., а також судові витрати щодо судового збору за подачу позову Маріупольською міською радою у сумі 6306,00 грн., всього в сумі 7357,00 грн. підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 , як підтверджені документально.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов Маріупольської міської ради до ОСОБА_3 , про скасування свідоцтва про право власності та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна та припинення права власності, треті особи: Реєстраційна служба Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, Мангушська селищна рада задовольнити.

Рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 31.07.2015 року № 23316618 державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Запальського Артема Миколайовича про проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою : АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_3 скасувати.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31.07.2015 року № 41564197, видане Реєстраційною службою Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, а саме: на нежитлове приміщення площею 7,5 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 скасувати.

Розділ у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна № 23 стосовно нежитлового приміщення площею 7,5 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 закрити.

Право власності за номером запису 10633356 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нежитлового приміщення площею 7,5 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 припинити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , на користь Маріупольської міської ради судові витрати зі сплати судового збору в сумі 7357,00 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін у справі :

Позивач: Маріупольська міська рада, юридична адреса: 87555 м. Маріуполь, проспект Миру, 70, .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення буде виготовлено 22.03.2021 року.

Суддя Д`яченко Д. О.