РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/14113/20

Провадження № 22-ц/4815/174/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів:Шимківа С.С., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ТОВ "Лей Ленд Груп",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Маринчак О.С. рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року, ухвалене в складі судді Галінської В.В., повний текст рішення складено 11 листопада 2020 року у справі №569/14113/20,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ "Лей Ленд Груп", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім"єю, визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення.

Позов мотивований тим, що з 2001 року вона проживає із ОСОБА_2 однією сім"єю. Разом виховують спільних дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, виконують права та обов"язки подружжя, купують рухоме та нерухоме майно (квартири, земельні ділянки, автомобілі).

Також зазначає, що 03 грудня 2018 року нею набуто у особисту власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказане майно було набуто за її особисті кошти та за домовленістю із ОСОБА_2 ця квартира придбавалась як її особиста власність. Для зручності усю нерухомість оформлено на чоловіка ОСОБА_2

16 лютого 2019 року ОСОБА_2 без її відома та погодження, вніс її квартиру до статутного капіталу ТОВ "Лейк Ленд Груп", яке в свою чергу, 22 лютого 2019 року відчужило громадянці ОСОБА_6 .. Ні про факт внесення її майна до статутного фонду, ні про факт відчуження третім особам, їй не було відомо до травня 2020 року. Внаслідок цих недобросовісних дій, майно вибуло з її володіння, а громадянка ОСОБА_3 набула його без її на те волі. У зв"язку з чим вважає, що недійсним є не лише акт про приймання її майна від ОСОБА_2 до ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16 лютого 2019 року, але й Рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" про прийняття вказаного майна до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп" та рішення про відчуження її майна громадянці ОСОБА_3 від 22 лютого 2019 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ "Лей Ленд Груп", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім"єю, визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення задоволено.

Встановлено юридичний факт проживання однією сім"єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без шлюбу у період з 2001 року по даний час.

Визнано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , особистою власністю ОСОБА_1 .

Визнано недійсними: Акт приймання-передавання ОСОБА_7 до статутного капіталу ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16.02.2019 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16.02.2019 рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" в частині передачі майна квартири АДРЕСА_1 від ТОВ "Лейк Ленд Груп" до ОСОБА_3 ..

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Вказує, що судом не з`ясовано яким чином та коли саме відповідач набув право власності на спірну квартиру. Позивачем не надано жодних доказів придбання саме нею спірної квартири. Щодо договору поділу майна подружжя то сторони подружжям не є, а також сторонами договору не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Крім того, позивачем не доведено порушень його прав відповідачами, оскільки жоден документ не підтверджує його право власності на квартиру. Вказує, що судом не було встановлено жодної з підстав визнання правочинів недійсними, а тому висновок суду є безпідставним. Вважає, що справа про визнання рішень товаристває підвідомчою господарському суду.

Крім того, суд розглянув справу у відсутності третьої особи, яка не була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення в повній мірі не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2001 року, проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі. Мають спільних дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що стверджується свідоцтвами про народження.

02 грудня 2018 року, ОСОБА_1 уклала договір позики та отримала в борг від ОСОБА_8 150 000 грн. для купівлі квартири та зобов"язалася повернути борг до 02 грудня 2019 року.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2018, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2

04.12.2018 року сторони в простій письмовій формі уклали Договір про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якого за домовленістю останніх, в особисту приватну власність ОСОБА_1 , перейшла квартира АДРЕСА_1 .

Вказаний договір нотаріально не посвідчений.

В подальшому, спірна квартира №50 , була передана ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп", що стверджується Витягом з протоколу №10 загальних позачергових зборів засновників ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16 лютого 2019 року та Актом приймання-передавання майна від 16 лютого 2019 року. На підставі вказаного акту була проведена державна реєстрація права власності на майно за товариством.

Згідно Витягу з протоколу №11 загальних позачергових зборів засновників ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 22 лютого 2019 року, частина майна товариства ТОВ "Лейк Ленд Груп", а саме квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2019.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторонами справи визнано факт спільного проживання, як жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2001 року по даний час, а тому суд вірно задовольнили позов в цій частині. Разом з тим, при вирішенні питання про початок відліку строку проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд першої інстанції помилково виходив з фактичної дати проживання сторін та не врахував, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Таким чином, сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Оскільки позивачем не надано доказів, які б свідчили про існування укладеного між нею і ОСОБА_2 договору про встановлення іншого режиму права власності на майно набуте за час шлюбу, або доказів набуття нею спірного майна у відповідності до положень статті 57 СК України в її особисту приватну власність, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для поширення презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.

Позивач не спростувала презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.

Суд критично оцінює доводи позивача про придбання майна за особисті кошти, оскільки жодна із сторін, належних та допустимих доказів того, що майно було придбано саме за особисті кошти позивача запозичені нею не надала. Крім того, позивач будь-яких доказів сплати коштів нею за спірну квартиру на рахунок будь-кого із відповідачів чи повернення запозичених коштів за рахунок особистих коштів суду не надала.

Таким чином, сама по собі боргова розписка не свідчить про набуття ОСОБА_1 майна у приватну власність.

Суд акцентує увагу на тому, що у подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Слід також зазначити, що наявний в матеріалах справи простий письмовий договір про поділ майна подружжя свідчить про набуття сторонами майна у спільну сумісну власність та про існування між ними попередньої домовленості щодо встановлення іншого режиму права власності на спірне майно набуте за час шлюбу. Однак, право власності на спірну квартиру яке зареєстроване за ОСОБА_2 позивач в судовому порядку не оспорила .

З урахуванням наведеного, підстав для визнання особистою власністю ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , немає.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач позовних вимог щодо поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на спірну квартиру №50 не заявляла.

Враховуючи наведене, Апеляційний суд дійшов висновку про те, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , так як він ґрунтується на оцінці наданих сторонами доказів, а крім того відповідає принципу презумпції спільності майна подружжя набутого під час шлюбу, закріпленому в статті 60 СК України та відображеному в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) сформулювала висновок про застосування норм права, згідно з яким відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Перелік документів, які є підставою для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва, на час переходу права власності до ТОВ «Лейк Ленд Груп», був передбачений Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868).

Згідно абзаців 1 та 3 пункту 52 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва у зв`язку з передачею нерухомого майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає акт приймання-передачі об`єкта нерухомого майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. У разі коли така передача здійснюється щодо об`єкта нерухомого майна, яке перебуває у спільній власності, заявник, крім документа, що зазначений в абзаці першому цього пункту, подає письмову згоду всіх співвласників, засвідчену відповідно до Закону України «Про нотаріат».

Встановлено, що під час передачі ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Лейк Ленд Груп» спірного нерухомого майна письмової згоди від позивача отримано не було, а відтак вимоги частини третьої статті 65 СК України та частини третьої статті 369 ЦК України виконано не було.

Оскільки правочин щодо передачі ОСОБА_2 спірного нерухомого майна подружжя у вигляді внеску у статутний капітал ТОВ, який є угодою щодо розпорядження цінним майном, вчинено з порушенням вимог статті 65 СК України щодо наявності письмової згоди другого з подружжя на вчинення такого правочину, а тому апеляційний суд дійшов висновку про недійсність цих правочинів.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Маринчак О.С. задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року змінити в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу період проживання, вказавши «з 01 січня 2004 року».

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року в частині визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ "Лей Ленд Груп", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення задовольнити частково.

Визнати недійсними: Акт приймання-передавання ОСОБА_7 до статутного капіталу ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16.02.2019 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16.02.2019, рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 22.02.2019 в частині передачі майна квартири АДРЕСА_1 від ТОВ "Лейк Ленд Груп" до ОСОБА_3 ..

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 840,80 грн. судових витрат пропорційно задоволених вимог.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне текст постанови складено 26 березня 2021 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Хилевич С.В.

Шимків С.С.