Провадження № 2/344/600/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Бородовського С.О., за участі секретаря судового засідання Герлан Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління про виключення з акту опису й арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:

В позові вказано, що 06/10/2004 державний виконавець Пугач С.С. наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1 на підставі вироку ОСОБА_2 з конфіскацією половини належного ОСОБА_2 майна, якому належало право на 1/3 частки в праві на квартиру. Однак державний виконавець наклав арешт на всю квартиру. Опис майна для конфіскації не проводився. Відповідно до ч. 2 ст. 49 КВК України не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України. Тому позивач просила суд про скасування арешту майна за постановою державного виконавця від 06/10/2004.

В судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що арешт майна, що перебуває в спільній сумісній власності не підлягає здійсненню.

Судом встановлено наступні обставини.

12/03/1996 видано свідоцтво про право власності на житло, за яким ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належить право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 10/01/2014 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб.

Відповідно до свідоцтва про народження № НОМЕР_1 батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про народження № НОМЕР_2 батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Вироком Івано-Франківського міського суду від 08/06/2004 засуджено ОСОБА_2 до покарання у формі конфіскації половини належного майна.

13/09/2004 постановлено ухвалу апеляційного суду, якою рішення від 08/06/2004 залишено без змін.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру накладено арешт за постановою від 06/10/2004.

Так в ч. 2 ст. 49 КВК України вказано, що не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України.

При цьому в позовній заяві позивачем вказано на частковий зміст ч. 2 ст. 49 КВК України та не зазначено її положення про те, що «…Перелік такого майна визначається законом України».

Отже перелік майна, що не підлягає конфіскації, який визначено законодавством не включає в себе право на частку в сумісній власності на спірну квартиру.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12/03/1996 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належить право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Розмір часток в свідоцтві не зазначений.

Однак протягом усього часу від видачі відповідного свідоцтва позивачі не здійснили дії, що передбачені законодавством для визначення їх часток в спільній власності на спірне майно.

Також позивачі не надали суду доказів на визначення часток і після ухвалення відповідного вироку.

Тому обов?язком державного виконавця під час виконання вироку є обтяження об?єкта нерухомого майна до часу вирішення співвласниками питання про визначення часток у відповідному праві власності, за обставин відсутності зазначення в правовстановлюючому документі чітких та однозначних розмірів часток співвласників.

Таким чином позивачі не виконали свого обов?язку із визначення часток та здійсненні їх державної реєстрації, а за змістом їх позову перекладають виконання свого обов?язку на відповідача.

Крім цього позивачі не надали суду доказу про обставину закінчення виконавчого провадження. Однак в ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже відповідач безпосередньо несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням процесуальних дій щодо надання суду зазначених доказів.

В ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже позивачу не гарантовано право на здійснення доказування на припущенні про відповідні обставини.

Відповідно до ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Конфіскація половини майна, належного ОСОБА_2 за вироком суду належить до форм реалізації кримінально-правової санкції - покарання за вчинення злочину.

Отже відповідне втручання засновано на правовій підставі і має легітимну мету, що визначена законом, здійснюється в порядку виконання покарання.

Таким чином дії відповідача засновані на правовій підставі і здійснюються ним в порядку виконання покарання за вироком суду.

Крім цього позов містить взаємні суперечності в частині визнання позивачами необхідності виконання вироку про конфіскацію частини майна ОСОБА_2 та одночасного скасування арешту, що накладений саме на виконання вироку суду про здійснення такої конфіскації.

Так позивач ОСОБА_2 , який підписав позов не здійснив дій щодо передання державі Україна права на половину належного йому майна, що підлягало конфіскації і самостійно не створив умови для припинення обтяження спірного об?єкту.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Отже позов спрямовано на зловживання позивачами відповідним правом з метою уникнення ОСОБА_2 негативних наслідків від відповідальності за покаранням у формі конфіскації майна.

Однак суд не є засобом для сторін у їх зловживанні правами та не толерує цього.

Так само в ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

В параграфі 68 рішення в справі Європейського суду з прав людини «Birsan проти Румунії» вказано, що ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім цього в позові вказано, що акту опису й арешту майна відповідачем не складався, однак в позові розміщено прохання про скасування акту, який самі ж позивачі вказують, що він не складався.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління про виключення з акту опису й арешту майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.