провадження № 22-ц/824/3387/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 29 липня 2013 року у розмірі 13 222 грн. 92 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 липня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір. При укладенні договору сторони керувалися ст. 634 ЦК України. Дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів. ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що є безпідставним фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості судовим рішенням, з урахуванням того, що відповідачем не оспорювалася заборгованість та не заявлялися позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідач не надала відзив та жодним чином не спростувала доводи позивача. При цьому, позивач посилається на постанову Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16. Відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якої зобов`язалася їх дотримуватися. Відповідач також зобов`язалася у подальшому самостійно знайомитися з усіма змінами Умов та правил, Тарифів на сайті банку. Відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку. На картку було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5 000 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався умовами договору, згідно з якими при укладенні договору відповідач дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Заборгованість відповідачем не оскаржувався. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. Відповідач зверталася до банку з метою перевипуску карти. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів, тобто, заборгованості за поточним та простроченим тілом кредиту. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача. Банківська виписка має статус первинного документу та, як і розрахунок заборгованості, є належним та допустимим доказом у справі. Позивач посилається на постанови Верховного Суду у справах № 356/1635/16-ц, № 456/3643/17, № 572/1169/17, № 753/10779/16-ц. Відповідач не спростовує факту укладення договору, з позовом про визнання недійсним кредитного договору не зверталася, не оспорює наявність у неї заборгованості за тілом кредиту. Позивач зазначає, що за порушення зобов`язання настають наслідки у виді спати неустойки. АТ КБ «Приватбанк» також посилається на постанови Київського апеляційного суду, в яких зазначено про неможливість застосування до спірних правовідносин висновків, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 760/22684/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 29 липня 2013 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.7).

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 29 липня 2013 року станом на 31 березня 2019 року складає 13 222 грн. 97 коп., з яких: 4 181 грн. 71 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 4 433 грн. 02 коп. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 950 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 605 грн. 85 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.5).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав розрахунок заборгованості, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі, АТ КБ «Приватбанк» не надав доказів, які підтверджують те, що позичальник отримала кошти у розмірі 5 000 грн.

Підписана позичальником анкета-заява не містить розміру бажаного кредитного ліміту, а також в ній не зазначено, яку картку виявила бажання отримати відповідач. У зв`язку з цим, неможливо встановити дійсний розмір наданих відповідачу кредитних коштів.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач зазначає, що відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якої зобов`язалася їх дотримуватися. ОСОБА_1 також зобов`язалася у подальшому самостійно знайомитися з усіма змінами Умов та правил, Тарифів на сайті банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначає банк.

Підписом у анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що є договором приєднання, відповідач погодилася з умовами та правилами. Однак, з цієї анкети-заяви не вбачається суми наданого кредитного ліміту, а, отже, застосування Умов та правил надання банківських послуг в будь-якій редакції не є можливим.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року справа № 700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року справа № 755/17553/16, від 06 червня 2018 року справа № 364/594/17, від 24 травня 2018 року справа № 630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року справа № 357/16301/15-ц, від 03 квітня 2019 року № 221/5089/16-ц.

Крім того, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг не дає можливості їх застосувати навіть при наявності підпису позичальника на анкеті-заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що відповідачем не оспорювалася заборгованість та не заявлялися позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідач не надала відзив та жодним чином не спростувала доводи позивача.

Однак, невчинення ОСОБА_1 зазначених дій не свідчить про те, що вона отримала кредит у зазначеному позивачем розмірі.

АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.

Проте, навіть якщо вчинення таких дій ОСОБА_1 мало місце, то це не свідчить про те, що позичальнику було надано кредит саме у розмірі 5 000 грн.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача та має статус первинного документу. Однак, позивач таку виписку разом з позовною заявою до суду першої інстанції не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

До апеляційної скарги долучено виписку по рахунку, однак, ухвалою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про приєднання зазначеного доказу.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач посилається на ряд постанов Верховного Суду.

У той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, зробила висновок про те, відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг не дає можливості їх застосувати навіть при наявності підпису позичальника на анкеті-заяві.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд безпідставно послався на вказаний висновок, оскільки у зазначеній справі він був зроблений за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

Разом з тим, у даному випадку саме на позивача покладено обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме погодження між ним та позичальником усіх істотних умов договору, і відповідно, виникнення у нього права на нарахування на підставі цих умов заборгованості.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.