КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1036/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Суханової Є.М., Сержанюка А.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Чертков Ігор Всеволодович на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за позикою з урахуванням фінансових санкцій за невиконання зобов`язання,-

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за позикою з урахуванням фінансових санкцій за невиконання зобов`язання, посилаючись на те, що 13 жовтня 2016 року між нею та ОСОБА_1 укладений договір позики грошових коштів на суму 2 500 доларів США, відповідно до умов якого вона передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 500 доларів США у якості позики на строк - п`ятнадцять днів - до 28 жовтня 2016 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою ОСОБА_1 підтвердив отримання та обов`язок повернення коштів в загальній сумі 2 500 доларів США у строк до 28 жовтня 2016 року. Проте в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернула, чим взяті на себе зобов`язання не виконала.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року позов задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податників - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ідентифікаційний код платника податників - НОМЕР_2 , 66 185 грн. 00 коп., що еквівалентно до курсу валют Національного банку України - 2 500 доларів 00 центів США - заборгованості за договором позики, 25 646 грн. 61 коп. - інфляційну складову боргу, 5 364 грн. 00 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму боргу, 971 грн. 95 коп. - судового збору, а всього - 98 167 (дев`яносто вісім тисяч сто шістдесят сім) грн. 56 (п`ятдесят шість) коп.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Чертков Ігор Всеволодович подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі відповідач просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати в зв`язку з порушеннями норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що він визнає факт написання ним розписки, але валютні кошти він не отримував і не повертав позивачці.

Кошти отримав його брат, який фізично не міг написати розписку, так як у добросовісного позичальника боліла права рука, а тому він просив свого брата написати розписку і отримав кошти. Приблизно через 12-14 днів валютні кошти було повернуті позивачці і, за домовленості сторін було сплачено 300 доларів США.

Після повернення коштів позивачка запропонувала розірвати розписку, на що відповідач погодився, але позивачка розірвала паперовий носій, який не мав жодного відношення до розписки і ці обставини залишились судом нез`ясованими.

При цьому відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір позики грошових коштів на суму 2 500 доларів США відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 500 доларів США у якості позики на строк - до 28 жовтня 2016 року включно (а.с. 7).

Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою ОСОБА_1 підтвердив отримання та обов`язок повернення коштів в загальній сумі 2 500 доларів США у строк до 28 жовтня 2016 року (а.с. 7).

Проте в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченим розпискою (а.с. 7).

Оскільки відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, суд вважав доведеним факт отримання відповідачем в борг від позивача коштів у сумі 2 500 доларів США у якості позики та зобов`язання відповідача повернути грошові кошти в строк та на умовах, визначених його умовами (а.с. 7), тому відповідно до ст..ст. 629, 631, 625, 1049, 1050, ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 66 185 грн. 00 коп., що еквівалентно до курсу валют Національного банку України - 2 500 доларів США - заборгованості за договором позики, інфляційну складову боргу - 25 646 грн. 61 коп. та 5 364 грн. 00 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму боргу.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону проте частково виходячи з наступного.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої підтвердив у поданій апеляційній скарзі, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України є обставиною, що звільняється від доказування, та оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, відповідачем не надано підтверджень, що у визначеній сумі ці кошти було повернуто.

Сам договір відповідачем не оспорювався, судом недійсним не визнавався, тому відповідно до ст. 204 ЦК України відносно цього договору діє презумпція правомірності правочину.

У справі, що переглядається, зміст розписки 13 жовтня 2016 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів іншій особі і відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів іншій особі, а також відомостей про повернення цих коштів, в зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є недоведеними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 04 грудня 2019 року у справі № 910/15714/18 вказано, що «норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення,або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції стягнуто суму боргу в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, інфляційні втрати стягненню не підлягають.

Оскільки в цій частині судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат.

Також відповідач в апеляційній скарзі констатує, що його не було повідомлено про день та час судового розгляду, проте цими доводами не обгрунтовує апеляційну скаргу як обов`язковими підставами для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Оскільки доводи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не впливають, його висновків не спростовують апеляційна скарга підлягає задоволенню лише в частині стягнення інфляційних втрат.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового судового рішення в частині стягнення судом першої інстанції інфляційних втрат.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Чертков Ігор Всеволодовича задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 25 646,61 грн скасувати .

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 25 646,61 грн.

В решті заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Є.М. Суханова

А.С. Сержанюк