Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/7342/17
Номер провадження 22-ц/824/312/2021
Головуючий у суді першої інстанції Т.О. Трусова
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
17 березня 2021 року місто Київ

Номер справи 753/7342/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_3 ,

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року, ухвалені у складі судді Трусової Т.О., в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва, інформація про дату складання повного рішення суду відсутня,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у квітні 2017 року звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про встановлення батьківства та визнання права власності на майно в порядку спадкування. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у січні 1989 року її мати ОСОБА_4 під час навчання в середньому освітньому закладі познайомилась з ОСОБА_2 , активно з ним спілкувалася, спільно проводили час із друзями. У період з січня 1989 року та до жовтня 1989 року мати проживала разом із ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, а в серпні 1989 року стало відомо про її вагітність. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася позивачка, проте її батько ОСОБА_2 проживав окремо, дані про батька у свідоцтві про народження позивача було записано зі слів матері позивача.

Певний час ОСОБА_2 не цікавився своєю донькою та не приймав участі у її вихованні, проте весь цей час із матір`ю позивача та нею самою спілкувався його брат - відповідач ОСОБА_2 , а коли ОСОБА_1 виповнилося 12 років батько вирішив приймати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. З того часу ОСОБА_2 не відмовлявся від своєї дитини, визнавав її своєю донькою, однак вносити зміни до актового запису про народження не бажав, оскільки вважав це формальністю, адже фактично визнавав своє батьківство.

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача ОСОБА_2 помер та після його смерті залишилося спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , та 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , що надалі прийняла у спадщину його матір - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як вказувала позивач у своїй позовній заяві спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли вона, як онука на підставі ч.1 ст.1266 ЦК України, та відповідач ОСОБА_2 , як син померлої.

Оскільки у зв`язку із відсутністю документального підтвердження факту батьківства померлого ОСОБА_2 відносно позивача та неможливістю оформити спадщину, позивач була змушена звернутись до суду із вказаним позовом, згідно вимог якого просила суд визнати, що ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 є її батьком, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті бабусі ОСОБА_5 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року у задоволенні вказаних вимог позову ОСОБА_1 відмовлено. Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року стягнуто з останньої на користь відповідача судові витрати у розмірі 7000 грн.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не було доведено належними, достовірними та допустимими доказами той факт, що померлий ОСОБА_2 до її народження спільно проживав разом з її матір`ю без реєстрації шлюбу, виховував чи утримував позивача та за життя визнавав своє батьківство відносно неї. Оскільки позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування у даній справі є похідними від вимог про встановлення батьківства, то відповідно у суду не було підстав для їх задоволення.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням позивач в особі свого представника - ОСОБА_3 подала апеляційні скарги на вказане рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, на неповне з`ясування обставин справи при вирішенні даного спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просила вказані судові рішення скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування поданої скарги позивач вказувала на те, що під час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову. Вказала на те, що суд безпідставно відхилив клопотання сторони позивача про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, оскільки висновок такої експертизи мав би вирішальне значення для вирішення вказаного спору. При цьому, досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, суд не дав належної оцінки чисельній кількості фотознімків та показанням свідків, які підтвердили факт спільного проживання матері позивача та померлого ОСОБА_2 , а також факт визнання останнім свого батьківства відносно ОСОБА_1 .

Оскаржуючи в апеляційному порядку додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року, яким було вирішено питання про розподіл судових витрат у справі, заявник посилалась на передчасність висновків суду щодо покладення на позивача судових витрат у справі з тих підстав, що нею було подано апеляційну скаргу на рішення суду від 13 березня 2020 року.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - ОСОБА_3 підтримала подані апеляційні скарги та просила суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у них.

Представники відповідача - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні проти доводів апеляційних скарг заперечували та просили суд відмовити у їх задоволенні, а оскаржувані рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року залишити без змін, як законні та обґрунтовані, посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Крім того, в судовому засіданні було розглянуто клопотання позивача про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи, викладене в апеляційній скарзі. Ухвалою суду постановленою усно та занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у його задоволенні з огляду на те, що з урахуванням предмету та підстав вказаного позову, наданих спеціалістом у суді першої інстанції пояснень, наявність категоричної незгоди відповідача із відібранням біологічних зразків тіла померлого брата, а також обсяг поданих позивачем в ході розгляду справи доказів, не було наведено будь-яких об`єктивних передумов необхідності призначення проведення по даній справі посмертної молекулярно-генетичної експертизи, з урахуванням окремих положень норм матеріального права, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частин першої та другої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності останньою належними, достовірними та допустимими доказами факту визнання померлим ОСОБА_2 за свого життя батьківства відносно неї, або факту спільного проживання та ведення спільного господарства матері позивача із померлим ОСОБА_2 до її народження, або ж факту спільного її виховання чи утримання ними. Надавши оцінку наданим позивачем в підтвердження своїх позовних вимог доказам, місцевий суд зазначив про те, що з поданих фотознімків неможливо встановити наявність хоча б одного з вищенаведених фактів, а інші докази ймовірного батьківства померлого ОСОБА_2 - показання допитаних у судовому засіданні свідків суд вважав такими, що не є достовірними і достатніми доказами обставин, які можуть бути підставою для встановлення батьківства.

Ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи з позивача на користь відповідача понесені останнім витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн, суд першої інстанції вбачав наявними підстави для покладення на позивача судових втрат у справі на підставі частини другої статті 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду законний та обґрунтований, він відповідає встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам, з огляду на наступне.

Як було встановлено судом першої інстанції, та вбачається з матеріалів справи 17.04.1990 народилася позивач по справі - ОСОБА_1 , матір`ю якої є ОСОБА_4 , а батьком зареєстрований ОСОБА_8 (а.с.12, т.1).

Згідно викладених позивачем у позовній заяві обставин, остання зазначала, що на момент її народження мати у шлюбі не перебувала, а тому реєстрація народження дитини була проведена відповідно до положень частини 2 статті 55 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР - за прізвищем матері, а ім`я, по батькові та національність батька зазначені за вказівкою матері. Тому в актовому записі про народження ОСОБА_1 №618, складеному 15.05.1990 відділом ЗАГСу Харківського РВК м.Києва, її батьком зазначений ОСОБА_8 , тобто зазначена особа зі слів матері дитини.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23.11.2009 у віці 37 років ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , батьківство якого позивач просила встановити (а.с.54 - зворотна сторона, т.1).

У відповідності до копії спадкової справи №317-2010, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , 09.11.2010 державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Гребенюковій Л.В., як матері померлого та спадкоємцю першої черги, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що складалося із 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,10 кв.м (а.с.53-69, т.1).

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 13.12.2000, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м.Києва, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 70,5 кв.м належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_5 та членам її сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (а.с.134-135, 164, т.1)

ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 69 років померла ОСОБА_5 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією актового запису про смерть №11152 від 18.07.2016 (а.с.50, т.1).

Як правильно встановив суд першої інстанції, до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , на частину якої претендує позивач, увійшли 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , яку померла успадкувала після смерті сина ОСОБА_9 , 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, та 1/3 частина цієї ж квартири, яку вона успадкувала після смерті свого сина ОСОБА_9 .

Відповідно до наданої Головним територіальним управлінням юстиції у м.Києві інформації, спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не заводилась (а.с.169-170-а, т.1).

03.12.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловим Р.В, було посвідчено складену ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_5 (а.с.18, т.1).

Як вірно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 її син - відповідач ОСОБА_9 , постійно проживав зі спадкодавцем і протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від спадщини, а відтак він вважається таким, що прийняв спадщину (частина 3 статті 1268 ЦК України).

Оскільки позивач вважає, що вона має право на спадкування після смерті ОСОБА_5 за правом представлення після ОСОБА_2 , якого вказує у своїй позовній заяві біологічним батьком, а відповідач - ОСОБА_2 , як син спадкодавця та спадкоємець першої черги заперечує батьківство свого померлого брата відносно позивача, убачається, що між сторонами фактично виник спір щодо спадкування майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 .

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, суди вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч.2 ст.128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

За таких обставин в силу зазначених норм матеріального права та дати народження позивача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовідносини щодо батьківства відносно неї, які виникли між сторонами, регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинним на момент їх виникнення, тобто станом на час народження ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 53 КпШС України (у редакції чинній на момент народження позивача), походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи запису актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають в шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків, батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Отже, за змістом наведеної вище норми закону, чинної на час народження ОСОБА_1 , при встановленні судом батьківства враховуються (але не виключно) вказані обставини: спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем або спільне виховання чи утримання ними дитини, а також докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Підставою для встановлення батьківства є належні та достатні відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

При цьому, статтею 53 КпШС України безпосередньо не передбачено такої підстави встановлення батьківства, як висновок молекулярно-генетичної експертизи.

Разом з тим частина третя статті 53 КпШС України та положення ЦПК України не обмежують коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання ймовірним батьком батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі №641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі №225/6301/15-ц.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, зокрема показання свідків та письмові докази, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення батьківства, у зв`язку із їх недоведеністю.

Зібрані у цій справі докази у їх сукупності (яким надана належна оцінка місцевим судом) не містять достовірних даних про визнання померлим ОСОБА_2 батьківства щодо ОСОБА_1 , спільного проживання й ведення спільного господарства померлим та матір`ю позивача до її народження, спільного виховання або утримання ними дитини, що в силу статті 53 КпШС України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Позивач, вказуючи у своїй позовній заяві на те, що її матір та померлий ОСОБА_2 до її народження проживали спільно без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, не надала в ході розгляду даної справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій беззаперечних доказів на підтвердження заявлених обставин.

Так, на підтвердження обставин спільного проживання до народження позивача її матері разом із померлим ОСОБА_2 у період з січня 1989 року до жовтня 1989 року позивач вказувала на показання, які можуть надати свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Проте, допитані в судовому засіданні у суді першої інстанції свідки достовірно не підтвердили факт спільного проживання й ведення спільного господарства померлого з матір`ю позивача до її народження, спільного виховання позивача або її утримання померлим ОСОБА_2 .

На переконання колегії суддів, місцевий суд у своєму рішенні послідовно надав оцінку наданим під час розгляду справи показанням допитаних у судовому засіданні свідків, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав вважати доведеними вказаними засобами (показаннями свідків) обставини, що достовірно підтверджували наявність існування хоча б одного з наведеного вище фактів.

При цьому, суд у своєму рішенні правильно послався на суперечливість показань свідків, так як ОСОБА_11 показала суду, що мати позивача та померлий ОСОБА_2 почали проживати спільно після випускного вечора, в той час коли ОСОБА_10 вказала на те, що останні почали проживати разом ще взимку.

Також, як вказувала позивач у своїй позовній заяві, після її народження певний час ОСОБА_2 не цікавився нею та не брав участі у її вихованні, а коли їй виповнилося 12 років останній вирішив приймати участь у вихованні та спілкуванні з нею. Проте, у своїх показаннях свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_10 вказали на те, що після народження позивача померлий ОСОБА_2 допомагав матері матеріально, дарував дитині подарунки, визнавав своєю донькою, запрошував на свята додому.

Недостатніми також вважалися показання свідка ОСОБА_10 у частині спільного проживання померлого та матері позивача до її народження, оскільки, як пояснила остання, такі висновки вона зробила на тій підставі, що останні разом приходили до школи і разом йшли додому.

Будь-яких інших свідків, які б могли достовірно підтвердити факт визнання померлим ОСОБА_2 свого батьківства відносно позивача, або ж факт спільного її виховання чи утримання, в ході розгляду справи у суді першої інстанції допитано не було.

Надані позивачем на підтвердження вимог позову фотографії (а.с.15-17, 155-158 т.1) також не дають можливості достовірно та переконливо встановити наявність факту визнання померлим свого батьківства відносно позивача, або ж факту спільного із її матір`ю виховання чи утримання. На думку суду, надані фотознімки були зроблені під час трьох подій, а саме зустрічі однокласників матері позивача та померлого ОСОБА_2 , а також під час спільної зустрічі сторін, матері позивача, померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Будь-які інші фотографії, що були б зроблені в інший період часу, а також будь-які інші письмові докази (листи, заяви, листівки, анкети, інші документи тощо), з яких можливо було б встановити факт визнання померлим ОСОБА_2 за життя свого батьківства відносно позивача, або ж факт спільного виховання чи утримання разом із матір`ю позивача ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

Отже, вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять достатніх, достовірних і переконливих доказів, які б підтверджували заявлені позивачем обставини, що у контексті вимог ст.53 КпШС України є обов`язковими при встановленні батьківства померлого ОСОБА_2 відносно позивача, у зв`язку із чим не знайшов підстав для задоволення даного позову.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотання про призначення посмертної судової молекулярно-генетичної експертизи, колегія суддів відхиляє, оскільки стаття 53 КпШС України не має такої підстави визнання батьківства, яка ґрунтується на проведеній медичній молекулярно-генетичній експертизі, а відтак з`ясування під час вирішення даного спору першочергово підлягали обставини щодо визнання померлим ОСОБА_2 свого батьківства відносно позивача, факту спільного проживання та ведення спільного господарства її матері та померлого, або ж спільного виховання чи утримання ОСОБА_1 .

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Решта вимог позивача про визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 є похідними від права вимоги щодо встановлення батьківства, а оскільки місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимог щодо встановлення батьківства, тому право позивача на спадщину не порушено та позов у цій частині також задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Суду у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», (Hirvisaari v. Finland), від 27.09.2001 р., п.32.)

Таким чином, оскаржене рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, яким відповідно до ст. 89 ЦПК України була надана належна оцінка в межах предмету позову, наведених на обґрунтування своїх доводів та заперечень сторін, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо поданої позивачем апеляційної скарги на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати,пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин першої та третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 28 Правил адвокатської етики передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_2 представляло АО «Нацина Рачук» на підставі договору №10/01/2018 про надання правничої допомоги від 10.01.2018 (а.с.138-147, 148 т.1).

До суду першої інстанції відповідачем разом із подачею відзиву на позовну заяву, тобто до закінчення розгляду справи, було подано копії зазначеного вище договору, додаткової угоди №1 до договору від 10.01.2018, акта наданих послуг №1 від 13.02.2018 та квитанції від 15.02.2018 про сплату витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн (а.с.138-153, т.1).

З наданих доказів убачається, що 10.01.2018 між АО «Нацина Рачук» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правничої допомоги №10/01/2018, згідно умов якого АО «Націна Рачук» надається правнича допомога під час розгляду справи №753/7342/17 за позовом ОСОБА_1 .

Згідно п.6.1 вказаного договору та додаткової угоди №1 до цього договору сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої допомоги, вказаної в договорі за представництво клієнта в суді першої інстанції, а саме згідно п.п.1 за надання правничої допомоги, що передбачена п.п.3.1.1-3.1.12 Договору, Клієнт до 10.02.2018 сплачує Об`єднанню першу частину гонорару у розмірі 7000 грн, без ПДВ, що є еквівалентом 250 дол.США.

Як вбачається з акту наданих послуг №1 від 13.02.2018 АО «Нацина Рачук» під час виконання договору №10/01/2018 про надання правничої допомоги виконувало роботи (надавало послуги), зокрема проводило зустріч та спілкування з клієнтом, ознайомлювалось з наданими документами по справі, здійснювало підготовку довіреності, процесуальних документів, пошук та аналіз судової практики, ознайомлювалося з матеріалами цивільної справи та надавало консультації.

Проведення зазначених робіт в повному обсязі охоплюється передбаченою додатковою угодою сумою у розмірі 7000 грн, яка була сплачена клієнтом на підставі квитанції від 15.02.2018.

Колегія суддів погоджується з тими висновком суду першої інстанції, що були наявні підстави для вирішення питання про ухвалення додаткового судового рішення про розподіл судових витрат, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, та вказаними доказами підтверджено надання професійної правничої допомоги відповідачу.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи в ході розгляду справи у суді першої інстанції позивач таким правом на подання клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не скористалася.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оскільки позов ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, то ОСОБА_2 має право на відшкодування понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких є обґрунтованим, підтвердженим документально та не спростованим позивачем.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що суд передчасно дійшов висновку про ухвалення додаткового рішення, яким було вирішено питання про розподіл судових витрат, з тих підстав, що позивачем було подано апеляційну скаргу на рішення суду, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Не погоджуючись з такими посиланнями заявника, апеляційний суд звертає увагу на те, що за правилами статті 264 ЦПК України питання про розподіл судових витрат у справі вирішується під час ухвалення рішення.

Згідно з положеннями п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України однією з підстав для ухвалення судом додаткового рішення у справі є невирішення питання про судові витрати.

Крім того, у відповідності до ч.3 ст.365 ЦПК України у разі якщо при підготовці розгляду справи судом апеляційної інстанції та під час вивчення матеріалів справи суд виявить, зокрема, невирішене питання про ухвалення додаткового рішення, суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу із зазначенням строку, протягом якого суд першої інстанції має усунути недоліки.

Відтак, незалежно від факту оскарження будь-ким з учасників справи в апеляційному порядку судового рішення питання про розподіл судових витрат у справі повинен бути вирішений місцевим судом під час ухвалення судового рішення у справі, або ж під час вирішення питання про ухвалення додаткового рішення. Надання оцінки наявності підстав для покладення на сторону судових витрат у справі у зв`язку із апеляційним оскарженням судового рішення належить виключно до компетенції апеляційного суду під час перегляду самого судового рішення.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

У зв`язку із наведеним та на підставі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції також залишає апеляційну скаргу заявника на вказане додаткове рішення без задоволення, а додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року залишає без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідачів на правничу допомогу, понесених останніми у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд виходить з наступного.

У січні 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, зокрема просила вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

До закінчення розгляду справи у суді апеляційної інстанції представника відповідача було подано докази в підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу, пов`язану з розглядом даної справи у суді апеляційної інстанції.

Як було зазначено вище, відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Підстави та порядок розподілу між сторонами витрат на правничу допомогу адвоката визначені у ст.137 ЦПК України, положення якої були наведені вище за змістом даної постанови.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявні у матеріалах справи копії договорів про надання правової допомоги, додаткових угод до договорів, актів наданих послуг до договорів про надання правової допомоги та квитанцій про проведення оплати отриманої правничої допомоги є підставою для відшкодування відповідачу судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, що підтверджений документально.

З врахуванням виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у загальному розмірі 4000 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року залишити без змін, апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_3 , без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі 4000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 25.03.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна