_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/438/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Кириковій О.О.,

за участю:

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

11.12.2020 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 12.08.2017 року в сумі 30000 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 2644,50 грн., індекс інфляції за час прострочення у розмірі 5445,00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається, що відповідачем не виконуються взяті на себе зобов`язання з повернення позичених в борг грошових коштів за договором позики від 12.08.2017 року.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.01.2021 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

Одночасно вказаною ухвалою суду відстрочено позивачу ОСОБА_2 сплату судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок до ухвалення рішення по справі.

В судове засідання призначене на 22.03.2021 року позивач не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надаючи пояснення зазначив, що позивачем були вчинені шахрайські дії, однак до органів поліції він не звертався. Надалі відповідачем було підтверджено, що кошти повернути він не в змозі оскільки відсутні доходи, а також не пам`ятає про складення розписки, оскільки міг бути п`яним.

Оглянувши матеріали справи, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивача в судовому засіданні 22.03.2021 року, за наявними доказами в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_2 підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.08.2017 року ОСОБА_3 було складено розписку, за змістом якої останній підтвердив, що отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30000 гривень, які зобов`язався повернути до кінця року.

Кінцем 2017 року є 31.12.2017 року, за наслідком чого суд вважає кінцевим строком виконання зобов`язань за вказаною розпискою 31.12.2017 року.

Як стверджує позивач, відповідачами взяті на себе зобов`язання за вказаним договором, в обумовлений строк не виконані.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідності до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».

Досліджуючи вказану розписку, судом встановлено, що вона містить основні вимоги до договору позики, а саме підтвердження отримання відповідачем від позивача грошових коштів, зобов`язання останнього повернути їх в обумовлений строк.

Як вбачається, розписка від 12.08.2017 року наявна у позивача, належним чином засвідчена копія якої, у відповідності до положень ч.2 ст.95 ЦПК України, надана до суду і приєднана до матеріалів справи.

Відповідачем в судовому засіданні не спростовано належними доказами підписання зазначеної розписки та отримання в борг вказаних грошових коштів.

За наслідком чого, судом встановлено, що розписка від 12.08.2017 року підписана відповідачем.

При вищевикладених обставинах, суд доходить до висновку, що подана позивачем копія розписки від 12.08.2017 року є належним доказом підтвердженням укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору позики від 12.08.2017 року, за умовами якого відповідач зобов`язався повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30000,00 гривень в строк до 31.12.20217 року.

Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем під час розгляду справи в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики від 12.08.2017 року.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідач отримав від ОСОБА_2 за договором позики від 12.08.2017 року в борг грошові кошти в сумі 30 000,00 гривень, строком до 31.12.2017 року, які в обумовлений термін не повернув, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 12.08.2017 року у розмірі 30 000,00 гривень, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З урахуванням невиконаних відповідачем у встановлений в договорі позики від 31.12.2017 року строк своїх зобов`язань, суд вважає, що позивач набув право на стягнення сум встановлених статтею 625 ЦК України.

Перевіривши поданий позивачем до суду розрахунок нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат від простроченої суми у розмірі 30000 гривень за період з 01.01.2018 року по 11.12.2020 року, суд встановив його відповідність та вірність.

На підставі викладеного, суд вважає, що з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.01.2018 року по 11.12.2020 року в сумі 2644,50 гривень та інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 5445,00 гривень.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Проаналізувавши усі наявні докази в матеріалах справи, надавши оцінку кожному доказу окремо, а також в сукупності, враховуючи вище встановлені обставини, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 , за наслідком чого позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, однак відповідачеві було відстрочено сплату судового збору в сумі 840,80 грн. до дня ухвалення судового рішення за наслідком розгляду справи на підстави ухвали судді від 18.01.2021 року, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 246, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість за договором позики від 12.08.2017 року у розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок, три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.01.2018 року по 11.12.2020 року в сумі 2644 (дві тисячі шістсот сорок чотири) гривні 50 (п`ятдесят) копійок та інфляційні втрати за період з 01.01.2018 року по 11.12.2020 року в сумі 5445 (п`ять тисяч чотириста сорок п`ять) гривень 00 копійок, що в загальній сумі складає 38089 (тридцять вісім тисяч вісімдесят дев`ять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.