22.03.2021
Справа №469/441/17
2/469/37/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 березня 2021 року смт.Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання - Якубець С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування запису про право власності, зобов`язання повернути земельну ділянку, -
в с т а н о в и в :
Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 30 березня 2017 року звернувся до Березанського районного суду Миколаївської області із вказаним позовом, у якому зазначав, що п.п.1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району №29 від 12 лютого 2016 року затверджено проект із землеустрою та відведено у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0251 га (забудовані землі, землі, які використовуються для відпочинку, у т.ч. кемпінгів, будинків для відпочинку або для проведення відпусток) із земель, не наданих у власність та користування в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області для індивідуального дачного будівництва.
Прокурор вважає, що оскаржуване рішення Коблівської сільської ради прийнято з порушенням вимог законодавства, так як спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Чорного моря та може перебувати виключно у державній та комунальній власності і надаватися лише у користування для спеціально визначених цілей; будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних у межах пляжної зони заборонено нормами Водного та Земельного кодексів України; індивідуальне дачне будівництво в межах зони рекреації, де знаходиться спірна земельна ділянка, забороняється існуючими будівельними нормами та містобудівною документацією.
Всупереч вимогам ч.ч.2,3 ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з природоохоронним органом та органом містобудування і архітектури не погоджено.
Тому прокурор вважає, що оскаржувані пункти рішення Коблівської сільської ради суперечать законодавству та порушують інтереси держави, тому відповідно до ст.ст.16, 21 ЦК України, ст.152 ЗК України, ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" підлягають визнанню незаконними та скасуванню.
Враховуючи, що пункти 1,2 рішення Коблівської сільської ради №29 від 12.02.2016 року прийняті з численними порушеннями законодавства, без необхідного погодження проекту землеустрою, з порушенням правового режиму земель прибережної захисної смуги, то запис у Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0251 га є похідним і має бути скасований разом із скасуванням незаконного рішення про надання вказаної земельної ділянки у власність, прокурор просив скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №14627617 від 19.05.2016 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 , а також зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку у власність територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області.
Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 12 липня 2017 року позовні вимоги першого заступника прокурора Миколаївської області задоволено у повному обсязі (а.с.60-62).
Ухвалою Березанського районного суду від 15 вересня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, заочне рішення від 12 липня 2017 року скасовано та призначено справу до судового розгляду (а.с.104), ухвалою від 04 грудня 2017 року справу прийнято до свого провадження суддею Гапоненко Н.О. у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Старчеус О.П. та призначено судове засідання за участю сторін (а.с.125), ухвалою суду від 06 березня 2018 року продовжено розгляд справи у порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання (а.с.130), ухвалою суду від 20 серпня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.164).
У судове засідання прокурор не з`явивися, надав заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі. У відповіді на відзив відповідача ОСОБА_1 прокурор зазначав про необгрунтованість доводів відповідача, невідповідність їх вимогам закону та фактичним обставинам справи, посилаючись на те, що ст.131-1 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Оскільки порушення інтересів об`єднаної територіальної громади відбулося внаслідок прийняття незаконного рішення органом місцевого самоврядування, який у справі виступає відповідачем, прокурор звертається із зазначеним позовом як самостійний позивач в інтересах держави, що виражається в інтересах частини українського народу членів об`єднаної територіальної громади, якій належить спірна земельна ділянка. На вирішення суду поставлено питання щодо незаконності приватизації земельної ділянки прибережної смуги Чорного моря для цілей, що не передбачені містобудівним законодавством, оскільки прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних , гідрометричних та лінійних споруд. Сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Доказами розташування земельної ділянки в межах прибережних смуг можуть бути матеріали землевпорядної документації, а саме: план меж земельної ділянки та експлікація земельних угідь, пояснювальні записки до проекту землеустрою, погодження проектів землеустрою відповідними органами виконачої влади, матеріали контролюючих органіва, у тому числі щодо фактичної відстані від урізу води. Спірна земельна ділянка повністю розташована у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, тому надання у власність відповідачу ОСОБА_1 спірної ділянки для індивідуального дачного будівництва в цій місцевості суперечить вимогам земельного та водного законодавства. Крім того, спірна земельна ділянка розташована в зоні рекреаційних закладів, в якій неможливо розміщення об`єктів індивідуального дачного будівництва. Тому прокурор вважає, що доводи, викладені відповідачем ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву не спростовують правову позицію прокурора та підлягають відхиленню.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання декілька разів не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.160, 162), інші судові повістки, направлені на зареєстровану адресу проживання відповідача, повернуті до суду із відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою; 29 березня 2018 року надала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що органи прокуратури не мають повноважень на представництво інтересів органів місцевого самоврядування, особливо, якщо мова йде про питання, що стосуються виняткових повноважень таких рад і про права територіальної громади, яку вони представляють, питань витребування земельних ділянок, які незаконно вибули з володіння територіальної громади; до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить і прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення. Тому тільки місцева рада як орган місцевого самоврядування може прийняти рішення про передачу іншим органам, у тому числі прокуратурі, повноваження щодо подання позовів про витребування такого майна з чужого незаконного володіння. У даній справі фактично здійснюється представництво прокуратурою місцевої ради, а інтерес держави як такий відсутній, оскільки у результаті задоволення позову держава не отримує ніякого конкретного матеріального або нематеріального блага, так як майно повертається у власність територіальної громади, а не держави. Посилаючись на ч.3 ст.62, п.1 ч.4 ст.185 ЦПК України, відповідач зазначила, що позовна заява підписана та подана особою, яка не мала та не має на це відповідних повноважень, а тому вона підлягає залишенню без розгляду. Крім того, спірна земельна ділянка належала до комунальної власності та відноситься до земель рекреаційного призначення, сільська рада під час прийняття оскаржуваного рішення керувалась відповідними статтями Земельного кодексу України, діяла у межах своїх повноважень та у відповідності до діючого законодавства. Відповідач також зазначила, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов; розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно дщо існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Містобудівною документацією, чинної на момент прийняття спірного рішення про затвердження проекту землеустрою, є Генеральний план с. Коблеве, затверджений рішенням Коблівської сільської ради №28 від 16 грудня 2014 року. З викопіювання з генерального плану вбачається, що спірна земельна ділянка не знаходиться в межах прибережної захисної смуги або водоохоронної зони, а Проект із землеустрою спірної земельної ділянки виготовлено з урахуванням конкретних умов забудови, а тому містобудівною документацією не встановлено прямої заборони розміщення вказаного індивідуального дачного будинку на спірній земельній ділянці, а проект відведення земельної ділянки відповідає вимогам чинного законодавства. Оскільки підстави для набуття права власності на спірну земельну ділянку цілком узгоджуються із приписами ст.116 ЗК України та вимогам чинного законодавства, відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог, здійснити поворот виконання заочного рішення суду від 12 липня 2017 року та стягнути на її користь суми, стягнуті при виконанні скасованого заочного рішення суду.
Представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Матвєєнком І.Ю. надано до суду заяви від власного імені та від імені відповідача ОСОБА_1 про відкладення судових засідань, призначених на 19 травня 2020 року (у зв"язку із запровадженням на території України карантину) та на 22 березня 2021 року у зв"язку з високою температурою тіла обох заявників та необхідністю убезпечення інших осіб від захворювання на ГРВІ.
Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 причини неявки не повідомила; відповідно до змісту наданої суду довіреності на представництво інтересів ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , термін дії довіреності сплинув 21 серпня 2020 року, іншого документа на підтвердження права вказаних осіб представляти інтереси відповідача суду не надано, тому неявка цих осіб не має правового значення у справі.
Представник відповідача Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області декілька разів у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину своєї неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав; 03 листопада 2017 року надав суду заяву про розгляд справи без його участі та незгоду з позовом у повному обсязі.
Зважаючи, що учасники справи, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з"явились, при цьому відповідачі - неодноразово, суд, відповідно до ч.ч.3, 4 ст.223 ЦПК України, суд розглядає справу по суті незалежно від причин неявки відповідачів, враховуючи при цьому, що сторони висловили свою позицію у справі у наданих до суду заявах, відзиві та відповіді на відзив.
Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Висновком №34-14.08-99.4-153/72-15 від 03 грудня 2015 року відділу Держгеокадастру у Березанському районі (а.с.19) погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачці ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва в с.Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області (а.с.16-18).
Як вбачається з інформації відділу Держгеокадастру у Березанському районі від 23.01.2017 року, відповідно до даних НКС (Національної кадастрової системи) відстань спірної земельної ділянки від урізу води Чорного моря становить 140-149 м. до південної межі та 170-174 м. до північної межі (а.с.21).
Згідно з даними Управління містобудування та архітектури Миколаївської ОДА від 02 лютого 2017 року, надана ОСОБА_1 земельна ділянка відповідно до Генерального плану с.Коблеве, затвердженого рішенням Коблівської сільської ради від 12.12.2014 року №28, розташована на території рекреаційних закладів (а.с.22).
З акту обстеження Коблівської сільської ради спірної ділянки вбачається, що на спірній земельній ділянці будь-які забудови відсутні (а.с.25).
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України).
До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (ст.58 ЗК України та ст.4 ВК України).
До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього кодексу).
Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).
Отже, законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у пункті «ґ» частини третьої статті 83 і в частині другій статті 59 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи ЦК України - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 гектарів.
Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).
Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води (частина п`ята статті 88 ВК України, абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (далі - Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів).
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.
Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).
Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів).
У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).
Тобто, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового (дачного) будівництва.
Відповідно до ст.ст.85, 88 Водного кодексу України, ст.ст.59, 84 Земельного кодексу України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.
Отже, надання земель прибережної захисної смуги уздовж моря у приватну власність законодавством не передбачено.
Прибережні захисні смуги встановлюються у передбаченому законом порядку за відповідними проектами землеустрою.
Відповідно до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.
Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги.
Як вбачається з п.7 ч.1 ст.1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", містобудівна документація це затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.
Оскільки на даний час межі прибережної захисної смуги на території с.Коблеве Березанського району Миколаївської області не є затвердженими, тому її розміри визначаються законом.
Надані відповідачем до відзиву на позов копії відповіді відділу у Березанському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про розташування земельної ділянки у 12 зоні, 047 кварталі в межах території села Коблеве, викопіювання плану визначення меж існуючого використання земель, викопіювання з Генерального плану с.Коблеве (а.с.144-146) висновків суду не спростовують, оскільки не містять відомостей про розміщення спірної земельної ділянки поза межами прибережної захисної смуги.
Таким чином, Коблівською сільською радою всупереч зазначеним нормам законодавства передано у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться у межах прибережної захисної смуги, для потреб, не передбачених законом.
Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, зокрема, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах прибережної захисної смуги, підлягає погодженню з природоохоронним органом (ч.3 ст.186-1 ЗК України).
Як вбачається з повідомлення Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації, землевпорядна документація щодо відведення спірної земельної ділянки до управління не надходила, висновки про погодження (відмову) не надавалися.
Отже, спірне рішення прийняте з порушенням порядку його погодження.
Відповідно до ст.17 Закону України Про основи містобудування основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна інформація.
Містобудівною документацією, чинною на момент передачі землі є Генеральний план с.Коблеве, затверджений рішенням сільської ради від 16.12.2014 року №28.
Спірна земельна ділянка розташована на території рекреаційних закладів, у межах якої можливість розміщення об"єктів індивідуального дачного будівництва не передбачена; аналогічна заборона міститься і у п.3.38, 3.40 ДБН 360-92 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17.04.1992 р. (які були чинними на час прийняття оскаржуваного рішення), за якими дачні і садівницькі поселення розміщуються за межами населених пунктів; будівництво нових дачних та садівницьких поселень на територіях, де діють планувальні обмеження, встановлені чинним законодавством, санітарними нормами та правилами, а також на резервних позаміських територіях, які передбачені містобудівною планувальною документацією для подальшого розвитку міст та поселень, інженерної і транспортної інфраструктури, не допускається.
Отже, надання земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва суперечить містобудівній документації та діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч.7 ст.118 ЗК України).
Відповідно до ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Згідно зі ст.ст.16, 21 Цивільного кодексу України, ст.152 Земельного кодексу України, одним зі способів захисту прав є визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Оскільки рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва суперечить зазначеним вище нормам законодавства, воно підлягає визнанню недійсним та скасуванню на підставі ч.10 ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні.
Таким чином, суд вважає, що рішення Коблівської сільської ради №29 від 12 лютого 2016 року підлягає скасуванню як таке, що суперечить законодавству України та порушує цивільні права та інтереси держави.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.5 ЦПК України, суд при здійсненні правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до абз.1 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
Отже, скасування запису про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не передбачене законом як спосіб захисту порушеного права, а тому заявлені вимоги прокурора у цій частині задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-157цс16 від 29.06.2016р.).
Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у власність державі землі, яка вибула з її власності незаконно.
Великою Палатою Верховного Суду у справі № 469/1044/17 (п.п.36-38) зазначено, що прокурор, звертаючись з позовом в інтересах держави до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області з приводу незаконного виділення у приватну власність земельної ділянки, яка належить до комунальної власності територіальної громади с. Коблеве, зазначив про те, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів, незаконних рішень, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки.
Прокурор наголошував на особливому режимі прибережних захисних смуг, їх значенні у формуванні водно-екологічного правопорядку та забезпеченні екологічної безпеки населення України; указав на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, позбавленої права власності на земельну ділянку, так і публічного, суспільного інтересу як інтересу державного.
Велика Палата Верховного Суду погодилась з такими аргументами прокурора та вважала необґрунтованим довід касаційної скарги про те, що прокурор не може представляти інтереси територіальної громади, бо вони не є державними. Конституція України та Закон України "Про прокуратуру" надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що прокурор оскаржив рішення Коблівської сільради, саме тому визначивши останню відповідачем. Він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 40)). Проте за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"; див. також висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 77-83)).
Суд враховує зазначені висновки Великої Палати, враховуючи, що обставини звернення прокурора до суду у справі, що розглядається, є аналогічними обставинам справи № 469/1044/17, а тому не бере до уваги заперечення відповідача щодо відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах територіальної громади.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимоги прокурора щодо зобов"язання ОСОБА_1 повернути Коблівській об"єднаній територіальній громаді в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області спірну земельну ділянку, яка вибула з володіння держави незаконно, підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Позовні вимоги задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя: