КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4943/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Галагана В.І. в м. Київ 30 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні майном, посилаючись на те, що з 25 жовтня 2011 року по теперішній час він зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але до цього часу не може там проживати, оскільки йому перешкоджає батько - відповідач у справі. Зі слів батька, стан спірної квартири був без ремонту, не були підключені комунікації і тому батько обіцяв надати йому ключі від квартири пізніше, сам батько проживав і проживає до цього часу в АДРЕСА_2 , а позивач змушений жити по родичах, безуспішно намагаючись отримати ключі від квартири, де він зареєстрований.

Просив усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 та передачі ключів від неї; покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у здійсненні права користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , вселити ОСОБА_2 до квартири за вказаною адресою. В іншій частині позову відмовлено, вирішено питання про судові витрати.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що 26 листопада 2003 року позивач і відповідач отримали свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , таким чином, позивач має у власності житло, тобто є повністю забезпеченим житлом у м. Києві.

З 25 жовтня 2011 року сторони зареєстровані у спірній квартирі.

Вказував, що станом на 2011 рік позивачу було 26 років, тобто він мав змогу і обов`язок нести витрати по утриманню житла, однак, починаючи з 2011 року, позивач не проживає в спірній квартирі, не бере участі в ремонті та утриманні квартири, жодного разу до моменту подання позову (окрім двох платежів від 24 жовтня 2020 року та 02 грудня 2020 року) не сплачував за житлово-комунальні послуги, які весь цей час сплачувались відповідачем.

Зазначав, що у позивача завжди були ключі від спірної квартири, замки ОСОБА_1 не міняв, отже у позивача був до неї доступ, про те, що позивач направляв на його адресу заяви щодо передачі ключів від спірної квартири, він дізнався лише з оскаржуваного рішення.

Вважав, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували доводи позивача про те, що: спірна квартира на даний час належить до державного/комунального житлового фонду і не перебуває у приватній власності; відповідач перешкоджає позивачу користуватись спірною квартирою; відповідач поміняв замки, ключі та не дає позивачу ключі і доступ до спірної квартири. Позивач також не ставив перед судом питання про витребування цих доказів. Сама по собі довідка про реєстрацію фізичної особи за адресою спірної квартири не є таким доказом, оскільки з системного аналізу норм закону щодо прописки/реєстрації випливає, що факт реєстрації особи в певному житловому приміщенні не визначає і не свідчить про правовий статус цього приміщення (чи перебуває приміщення на даний час у приватній власності та чи проживає дійсно постійно дана особа в спірному житловому приміщенні).

Вважав безпідставним застосування судом першої інстанції рішення Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року № 1-31/2001 № 15-рп/2001.

Вказував, що саме лише звернення позивача до відповідача з вимогою «віддати ключі» покликане ввести суд в оману і не є належним та допустимим доказом по справі. Таким чином, у зв`язку з тим, що позивач не довів, що його право на користування спірною квартирою порушено з боку відповідача, позов не підлягав задоволенню.

Вважав недоведеною обставину, що позивач має статус члена сім`ї наймача, який проживає разом з ним, і що до спірної квартири повинні бути застосовані норми ст. 64 ЖК України, а не ст. 405 ЦК України.

Вказував, що позивач фактично не бажає проживати і не проживає в спірній квартирі.

Посилався на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, оскільки відповідачем 21 грудня 2020 року отримано ухвалу суду про відкриття провадження від 11 грудня 2020 року, в якій було вказано, що протягом 15 днів з дня отримання ухвали відповідач має право подати відзив, однак, незважаючи на це, вже 30 грудня 2020 року суд ухвалив рішення, що є порушенням прав відповідача та додатковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, і наводив власні спростування доводів відповідача в апеляційній скарзі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині вимог про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, суд першої інстанції виходив із того, що у позивача ОСОБА_2 є право на користування квартирою АДРЕСА_1 з 25 жовтня 2011 року та має право на реалізацію права користування вказаних нерухомим майном нарівні з відповідачем ОСОБА_1 , тому будь-яке обмеження позивача у праві користування спірною квартирою є порушенням, що підлягає усуненню в розрізі даного спору шляхом вселення позивача до спірної квартири.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 з 25 жовтня 2011 року по теперішній час (а. с. 5, 30).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 жовтня 2020 року, інформація щодо права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 відсутня (а. с. 6).

На а. с. 11 - 16 наявна копія листа ОСОБА_2 від 24 жовтня 2020 року, адресованих ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 з вимогою передати ключі від квартири за цією адресою; лист повернуто за закінченням терміну зберігання.

На а. с. 17 - 18 наявна копія заяви ОСОБА_2 до Дніпровського УП НП від 02 грудня 2020 року з відміткою канцелярії про реєстрацію 02 грудня 2020 року, в якій ОСОБА_2 повідомлено, що в листопаді цього року він в присутності працівників поліції намагався увійти в квартиру, але подзвонив батько та повідомив, що знаходиться в лікарні та має в квартирі цінні речі, тому працівники поліції порекомендували дочекатись одужання батька; просив вжив заходів та поновити його в праві користування квартирою, в якій він зареєстрований, шляхом захисту його прав під час зміни замків в квартирі.

На а. с. 20 наявні копії фіскальних чеків на оплату комунальних послуг від 24 жовтня 2020 року: ПрАТ «АК «Київводоканал» в розмірі 881 грн. за централізоване постачання холодної води та водовідведення, КП «Київкомунсервіс» в розмірі 36,50 грн. за вивезення побутових відходів, КП «Керуюча компанія Дніпровського району» в розмірі 105,50 грн. за утримання будинків та прибудинкових територій.

На а. с. 21 наявна копія квитанції № 86/701 від 02 грудня 2020 року на оплату комунальних послуг: КП «Керуюча компанія Дніпровського району» в розмірі 98 грн. за утримання будинків та прибудинкових територій, КП «Київкомунсервіс» в розмірі 37 грн. за вивезення побутових відходів, ТОВ «Єврореконструкція» в розмірі 107 грн. за централізоване опалення, ТОВ «Київські енергетичні послуги» в розмірі 3 грн. за електроенергію.

На а. с. 38 знаходиться копія свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 2003 року, згідно якого квартира за адресою АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано копії чеків по оплаті за житлово-комунальні послуги за 2017 - 2021 роки (а. с. 58 - 65).

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Апеляційний суд враховує, що до відзиву на позовну заяву, направленого 29 грудня 2020 року, відповідачем зазначені квитанції не долучалися, хоча знаходились в розпорядженні відповідача і він не був позбавлений можливості подати їх до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не навів об`єктивних причин, які перешкодили подати йому вказані докази у встановлений законом строк, що є підставою для відмови у долученні додаткових доказів при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно із статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Отже, право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

У пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами) вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Суд першої інстанції на підставі сукупності зібраних у справі доказів дав належну оцінку тим обставинам, що ОСОБА_2 з 2011 року зареєстрований у спірній квартирі, не проживав у спірній квартирі з поважних причин, що обумовлено недопуском його до житла відповідачем та вчинення йому перешкод у користуванні житлом, що підтверджується зверненням позивача в грудні 2020 року до правоохоронних органів, та правильно виходив з наявності підстав для судового захисту його прав, шляхом задоволення поданого ним позову про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру.

При цьому апеляційний суд враховує, що із зустрічним позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку, ОСОБА_1 не звертався.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Право на житло є одним з фундаментальних прав людини гарантованих не тільки Конституцією України, а і Європейською конвенцією з прав людини, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд, при вирішенні спору пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.

Тлумачення положень чинного законодавства дає можливість стверджувати, що особа може бути позбавлена права на житло чи визнана такою, що втратила право користування конкретним житлом, або виселена лише з підстав передбачених законом за рішенням суду.

Судове рішення про позбавлення позивача чи втрату ним права на житло у спірній квартирі, яке б набрало законної сили, відсутнє, таким чином, це право є чинним, тобто ОСОБА_2 має право на користування квартирою, оскільки зареєстрований у ній, та у встановленому законом порядку питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом, у встановленому порядку не вирішено.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами створення відповідачем перешкод в користуванні позивачем спірною квартирою, зокрема що він не дає позивачу ключі і відмовляє в доступі до спірної квартири, апеляційний суд враховує, що на підтвердження вказаних обставин позивачем надавалися докази, а саме копію звернення позивача в грудні 2020 року до правоохоронних органів, в якому він просив поновити його в праві користування квартирою, в якій він зареєстрований, однак якою не може користуватись в зв`язку з відмовою ОСОБА_1 надати йому ключі; крім того, вказані обставини були фактично визнані відповідачем у відзиві на позовну заяву, де він вказував, що не надавав ОСОБА_2 ключі через те, що останній не здійснював оплату житлово-комунальних послуг (а. с. 37).

Також апеляційний суд приймає до уваги, що відповідачем не надано доказів вжиття будь-яких заходів щодо передачі ключів від спірної квартири позивачу з моменту отримання позовної заяви.

В доводах апеляційної скарги відповідач вказує, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин ст. 64 ЖК України, разом із тим позивач взагалі не довів, що до спірної квартири повинні бути застосовані норми ст. 64 ЖК України, а не норми ст. 405 ЦК України. Апеляційний суд відхиляє дані доводи, оскільки ці обставини встановлені судом першої інстанції з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 жовтня 2020 року щодо реєстрації права власності, інших речових прав на квартиру АДРЕСА_1 , і відповідачем доказів на спростування цих обставин також не надано.

Також, у відзиві на позовну заяву, що міститься в матеріалах справи, відповідач сам вказував на те, що у 2011 році на соціальне житло за адресою АДРЕСА_1 та не вказував про набуття спірного житла у власність.

Крім того, апеляційний суд враховує, що в житловому законодавстві статус члена сім`ї власника житла є подібним до статусу члена сім`ї наймача жилого приміщення, відтак у випадку порушення права на користування квартирою особа, яка перебуває в будь-якому з цих статусів, має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення, отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Таким чином, за змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Отже, закон пов`язує місце проживання фізичної особи із фактом реєстрації у такому житлі, а тому апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, що факт реєстрації особи в певному житловому приміщенні не визначає, чи проживає дійсно постійно дана особа в даному житловому приміщенні, та відхиляє доводи апеляційної скарги про неправомірність застосування судом першої інстанції рішення Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року № 1-31/2001 № 15-рп/2001 щодо права вибору місця проживання.

Наявність реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 надає підстав для висновку, що саме це житлове приміщення він вважає своїм постійним місцем проживання, а отже вправі вимагати усунення перешкод в користуванні ним.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідачем не надано доказів проведення реєстрації місця проживання ОСОБА_2 з порушенням порядку, встановленого законом, або без отримання згоди ОСОБА_1 на це.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про недоведеність тієї обставини, що позивач має статус члена сім`ї наймача, який проживає разом з ним, враховуючи, що за змістом відзиву на позовну заяву, ОСОБА_1 повідомив, що ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 як його син (а. с. 36).

Наявність у позивача іншого житлового приміщення на праві спільної часткової власності не є підставою для позбавлення його права користування спірною квартирою, в якій він зареєстрований в установленому законом порядку, відтак апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач має у власності інше житло за адресою АДРЕСА_2 , а отже забезпечений житлом.

Не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що відповідач здійснив оплату за житлово-комунальні послуги лише двічі з 2011 року, оскільки право користування житлом не ставиться в залежність від виконання чи невиконання особою своїх обов`язків по сплаті житлово-комунальних послуг, передбачених ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», і оскільки це не є предметом спору, що розглядається.

Разом із тим, відповідач не позбавлений права звернутися з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього витрат по сплаті за житлово-комунальних послуг.

Нічим не підтверджуються, є припущеннями відповідача та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позивач не бажає проживати і не проживає в спірній квартирі.

Апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги щодо допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 7, 8 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 278 ЦПК України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено строк для подачі письмових заяв по суті позову до 30 грудня 2020 року, роз`яснено, що відповідач має право у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву у порядку та з дотриманням вимог ст. 278 ЦПК України (а. с. 25 - 26).

Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, копію ухвали про відкриття провадження та позовної заяви ОСОБА_1 отримав особисто 21 грудня 2020 року (а. с. 29) та направив відзив на позовну заяву 29 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку (а. с. 40), тобто в межах строку, встановленого судом.

При цьому судом ухвалено рішення 30 грудня 2020 року, тобто до закінчення строку, встановленого ним як для подання відзиву, так і письмових заяв по суті позову, отже апеляційний суд не може вважати, що судом першої інстанції в повній мірі були дотримані процесуальні права відповідача, зокрема право на подання відзиву.

Разом із тим, оскільки відповідачем не доведено, що зазначені порушення призвели до неправильного вирішення справи, зазначені обставини не є підставою для скасування судового рішення, передбаченою ст. 376 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального права, судом не допущено таких порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, відтак рішення суду першої інстанції не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 26 березня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.