Провадження №2/523/98/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2021 р. Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 16, в місті Одесі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Наталя Олексіївна про визнання договору дарування удаваним, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом та просить суд визнати договір дарування 1/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 13 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадєєвою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3430- удаваним. В обґрунтування вимог посилалася на те, що згідно договору від 13.11.2012 року ОСОБА_6 , подарувала відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в рівних частках 1/6 частину домоволодіння з прибудовою за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане домоволодіння складається в цілому з: житлового будинку під літ « А», житловою площею 9,6 кв.м., загальною площею 17,2 кв.м., житлового будинку під літ «В», житловою площею 10,5 кв.м.. загальною площею 18.8 кв.м., житлового будинку- літ « Г» житловою площею 31.6 кв.м., загальною площею 45.8 кв.м. та надвірних господарчих будівель: літ. «Б», «О» - сараїв, літ «Л» -літньої кухні, П- вбиральні, 1-Мостіння, №1-6 огорожі. Позивачці належить інша ј частина домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2097 року. Про існування вказаного договору дарування позивачці стало відомо в вересні 2016 року при ознайомленні з матеріалами іншої справи, яка знаходяться в проваджена Суворовського районного суду м. Одеси про визначення права користування земельною ділянкою. Згідно змісту вказаного договору дарування від 13.11.2012 року домоволодіння розташоване на земельній ділянці 1007 кв.м., однак фактично вказане домоволодіння розташоване на 910 кв.м. земельної ділянці. Крім того, позивачка вказує про те, що вона не вказана у вказаному договорі дарування від 13.11.2012 року, хоча вона є співвласником домоволодіння, однак площа домоволодіння яке передається в дар відповідачам вказана повністю всіх співвласників і її включно. Позивачка вказує, що вказаний договір дарування домоволодіння укладено між сторонніми особами, є удаваним правочином, вчиненим сторонами для приховування дійсно вчиненого правочину - договору купівлі-продажу. Також, позивачка вказує про те, що 26.07.1956 року її дід ОСОБА_7 купив Ѕ частину будинку за адресою: АДРЕСА_3 . який був розташований на земельний ділянці НОМЕР_1 сажень - 910 кв.м. Ділянка діда позивачки складає у площі - 455 кв.м., літ. А (додаток 1,2). Вся земельна ділянка по АДРЕСА_3 - старий номер, а зараз 1,3,5, знаходилась у власності до 1917 року у ОСОБА_8 і складала 400 сажень - 910 кв.м. Судовими рішеннями від 28.09.1951 р. та від 03.19.1955 р. визнано за ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за кожним право власності по Ѕ частини земельних ділянок. ОСОБА_9 помер у 1925 році, ОСОБА_10 померла у 1971 році. Проживала мама і дочка ОСОБА_11 в будинку літера А. звели самовільне будівництво до 1957 року. Рішенням № 727 від 19.07.1955 року ОСОБА_10 отримала 910 кв.м. ділянки в особисте користування, половину якої продала діду позивачки ОСОБА_7 . Його дочки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 побудували будинки самовільно, та здали в експлуатацію: ОСОБА_12 - 1982 р„ ОСОБА_11 - 2000 р. ОСОБА_7 купив у ОСОБА_10 в 1965 р. домоволодіння і теж збудував самовільно житло. В той час всі робили саме так, ніхто не мав ні до кого ніяких претензій, вимог щодо згоди на нове будівництво. Позивачка ОСОБА_3 отримала спадщину по закону у 2004 році, та узаконила дідову будову, ОМБТІ перерахувала належну їі частку, яка склала 81/100. Позивачка вказує, що у спірному договору дарування неправильно вказано частки співвласників, що також є підставою для визнання правочину удаваним.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_6 та представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. Крім того, представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 надав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності (а.с.71-73 т.2).

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що, позивачка ОСОБА_3 є власником ј частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16.05.2007 року (а.с.6 т.1).

Співвласником іншої 1/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 була ОСОБА_6 , на підставі Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16.10.2008 року (а.с.199 т.1).

13.11.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадєєвою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3430. Предметом договору дарування є 1/6 частина домоволодіння з прибудовою під №5, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_4 та складається в цілому з: житлового будинку під літ « А», житловою площею 9,6 кв.м., загальною площею 17,2 кв.м., житлового будинку під літ «В», житловою площею 10,5 кв.м.. загальною площею 18.8 кв.м., житлового будинку- літ « Г» житловою площею 31.6 кв.м., загальною площею 45.8 кв.м. та надвірних господарчих будівель: літ. «Б», «О» - сараїв, літ «Л» -літньої кухні, П- вбиральні, 1-Мостіння, №1-6 огорожі (а.с.5 т.1).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 05.09.2013 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права привілейованої купівлі частки в спільній власності, переведення права покупця залишено без задоволення (213-214 т.1).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 10.06.2014 року, яке залишено без змін Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.09.2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про затвердження розрахунку часток домоволодіння та визнання права власності на нерухоме майно залишено без задоволення (а.с.28-30,31-33 т.1).

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Так, договір дарування є реальним, завжди безоплатним, одностороннім.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені в правочині. При цьому, підлягає доведенню те, що правочин укладений з метою приховати інший правочин і який правочин насправді укладений.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає доведенню, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування повинен бути безоплатним та не передбачає будь-якого обов`язку обдаровуваного.

Суд вважає, що позивачка, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за її думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачці необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору.

Будь-яких доказів щодо заявлених вимог про визнання правочину договору дарування недійсним з підстав його удаваності, позивачка до суду не надала.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Відповідно до ст. 728 Цивільного кодексу України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Згідно до ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

В даному випадку суд погоджується з твердженням відповідача про недоведеність та безпідставність позовних вимог, так як вона навіть не є стороною договору дарування та не має відповідних прав та обов`язків, які можуть бути підставою для звернення з відповідним позовом до суду, а тому правові підстави для застосування строків позовної давності до заявлених вимог відсутні.

При таких обставинах, суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Наталя Олексіївна про визнання договору дарування удаваним задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 45, 82, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН: НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ), третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Наталя Олексіївна (65000, м. Одеси, вул. Семена Палія, буд. 100), про визнання договору дарування удаваним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 26.03.2021 року.

Суддя: