Номер провадження: 22-ц/813/4624/21
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.Я.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь матеріальну шкоду у розмірі 20983 гривні 00 копійок., суму витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 3000 гривень, 00 копійок, суму витрат на правничу допомогу у розмірі 7500 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 від 26.03.1997, місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( місце проживання, АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) матеріальну шкоду у розмірі 20983 ( двадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят три) гривні 00 копійок.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 від 26.03.1997, місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( місце проживання, АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) суму витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 3000 ( три тисячі) грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 від 26.03.1997, місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( місце проживання, АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року в частині задоволених судом позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 без задоволення; стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог відповідачами не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду у цій частині, оскільки, згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, в частині його оскарження, відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу нерухомого майна від 16.03.2000 року № Н-00790 (а.с. 4-5) ОСОБА_3 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( а.с. 8).

17 червня 2019 року сталося залиття квартири позивача через лопнувшу трубу у ванній кімнаті відповідачів, що призвело до матеріальних збитків.

Факт залиття квартири, виявлені пошкодження та дефекти, зафіксовано Актом від 17 червня 2019 року (а.с.6).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди та суми витрат на проведення судової будівельно технічної експертизи, районний суд виходив з того, що актом комісії ОСББ «Будинок молодих та успішних» від 17.06.2019 року, у квартирі АДРЕСА_4 , де проживає позивачка були встановлені факти заливу вище розташованою квартирою АДРЕСА_5 , де проживають відповідачі, тому суд визнав, що даним актом встановлена вина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у заподіянні шкоди позивачці, у зв`язку із чим, стягнув солідарно з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 20983 грн. та витрати на проведення експертизу у розмірі 3000 грн.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. ст. 322, 323 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Ризик такого знищення чи випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Положеннями ч. 1 ст. 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Фактичною підставою для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачене законом. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В зазначеній нормі міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов`язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність).

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільним-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного-процесуального судочинства, дає підстави для висновку про те, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди. Разом із тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Виходячи з цього, особа, яка вимагає відшкодування збитків (як грошової оцінки матеріальної шкоди), повинна довести факт заподіяння збитків (шкоди), розмір понесених збитків, (шкоди) безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями особи, яка спричинила збитки (шкоду), та самими збитками (шкодою). А відповідач має довести, що такі збитки (шкода) завдані не з його вини.

Згідно із п. 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства ?0; 76 від 17 травня 2005 року, у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт.

Відповідно до додатку 4 до п. 2.3.6 Правил акт про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) складається комісією у складі: головного інженера виконавця послуг, голови комісії, майстра технічної дільниці, майстра ремонтної дільниці, слюсаря-сантехніка (слюсаря-електрика), представників організації, яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньо будинкові системи опалення та гарячого водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету; в якому описується, що трапилось і які наслідки (що залито, які обсяги робіт, які ушкодження, які речі ушкоджено; з зазначенням причини залиття, аварії, що трапилась на системі ЦО, ГВС; акт повинен містити висновки і рекомендації комісії (надаються висновки про те, що необхідно зробити, хто заподіяв шкоду та ін.); члени комісії повинні підписати акт та з актом повинні бути ознайомлені мешканці квартир, які його також підписують.

Судовим розглядом справи встановлено, що на підтвердження позовних вимог позивач ОСОБА_3 надала до суду Акт комісії ОСББ «Будинок молодих та успішних» від 17.06.2019 року про залиття квартири, з якого, зокрема вбачається, що у квартирі АДРЕСА_4 , де проживає позивачка було встановлено факт заливу вище розташованою квартирою АДРЕСА_5 , де проживають відповідачі.

Даний Акт складено із додержанням вимог Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, яким зафіксовано, зокрема, сам факт залиття, а також причини залиття та завдані пошкодження.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку, що даним актом встановлена вина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у заподіянні шкоди позивачці.

Матеріалами справи також встановлено, що згідно висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 01.10.2019 року № 88, виконаного судовим експертом Гончар Н.В., вартість ремонтно-будівельних робіт по відновленню пошкоджених опоряджувальних матеріалів приміщень коридору та житлових кімнат квартири АДРЕСА_4 після залиття складає - 20983,00 грн. ( а.с. 10-23).

Крім того, судом також встановлено, що позивачка ОСОБА_3 понесла витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 3000,00 грн., що підтверджується квитанцію від 11.09.2019 року (а.с. 24).

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про задоволення позову ОСОБА_3 в частині стягнення солідарно з відповідачів матеріальної шкоди у розмірі 20983 грн. та витрат на проведення судової будівельно технічної експертизи у розмірі 3000 грн.

У доводах апеляційної скарги, відповідачі посилаються на те, що Акт комісії ОСББ «Будинок молодих та успішних» від 17.06.2019 року, відповідно до якого комісією обстежено квартиру АДРЕСА_4 на предмет затоплення не є належним доказом з огляду на його невідповідність вимогам законодавства. Зокрема, на думку апелянтів, порушення вимог законодавства полягає у відсутності зацікавлених сторін від потерпілої та винної сторони під час складання акту. Також на думку апелянтів, акт містить підпис невідомої особи, визначеної як ОСОБА_5 .

Разом з тим, на вказані доводи апелянтів, слід зазначити наступне.

Так, форма акту про залиття квартири, яка передбачена в додатку 4 до пункту 2.3.6. «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово комунального господарства №76 від 17.05.2005 року прямо передбачає графу щодо ознайомлення з актом мешканців відповідних квартир.

Відповідно до акту від 17.06.2019 року, підписантом мешканцем затопленої квартири АДРЕСА_6 є ОСОБА_5 , при цьому доводи апелянтів про те, що остання не є учасником справи та мешканцем квартири АДРЕСА_6 є необґрунтованими.

Так, матеріалами справи встановлено та позивачкою ОСОБА_3 зазначалося про те, що у вказаному акті міститься описка у зазначенні її ініціалів (мешканки квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_3 ). Проте присутність самої ОСОБА_3 при складанні акту підтверджується проставленим підписом останньої та засвідчена свідками з числа учасників комісії.

Відповідачі не надали жодних підтверджень відсутності ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 під час складання вищевказаного акту та не спростували факту їх присутності під час складання акту, що в свою чергу, встановлено судом та підтверджується відповідними доказами, зокрема актом.

Твердження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що вищевказаний акт є неналежним доказом також і у зв`язку із тим, що в ньому відсутні свідки з числа сусідів які б зафіксували відмову винуватців в підписанні акту також є необґрунтованими, з огляду на таке.

Так, Листом Міністерства з питань житлово комунального господарства України від 29.12.2009 року №12/20-1-1975, на який посилаються апелянти, прямо передбачено, що «відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність (у такому випадку в акті має бути зазначено згадані особи (прізвище, ім`я по батькові) підписувати складений акт відмовилися з таких то причин».

Крім того, вищевказаним Листом Міністерства ЖК, а також іншими нормативно правовими актами також не передбачено необхідності залучення свідків, зокрема з числа сусідів для фіксування відмови у підписанні акту стороною винуватцем залиття квартири.

Безпідставними є і доводи апелянтів про необхідність присутності посадової особи інженера при складанні акту, оскільки вказані доводи не підтверджені відповідними положеннями нормами права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що відповідачами не доведено факту неналежності акту від 17.06.2019 року як доказу та не доведено факту невідповідності даного акту чинному законодавству України.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що вказаний акт не був скасований, анульований чи визнаний недійсним.

Отже, доводи відповідачів про те, що акт не може бути належним доказом по справі не спростовує факту залиття квартири позивача.

Щодо тверджень апелянтів про неправомірність висновку експерта від 01.10.2019 року №88 та кошторисної документації, зокрема у зв`язку із тим, що у вказаному висновку міститься багато помилок, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, в ході розгляду справи у суді першої інстанції та її повторного перегляду під час апеляційного розгляду встановлено, що у висновку експерта від 01.10.2019 року наявна технічні описки на сторінках 1 та 3, зокрема помилково зазначена квартира АДРЕСА_3 . При цьому вищевказаний висновок експерта від 01.10.2019 року сторонами також не оскаржувався.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не доведено, що залиття мало місце з вини відповідачів, також не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки за змістом ст.1166 ЦК України обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду покладається на особу, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Отже, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вини у завданні позивачу шкоди, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку суду не надано.

Таким чином, факт залиття квартири позивачки внаслідок несправностей в квартирі відповідачів не спростовано як в процесі розгляду справи у суді першої інстанції так і в процесі розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

При цьому, апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо стягнення судового збору з відповідачів в солідарному порядку, оскільки судовий збір має бути стягнуто з відповідачів в рівних частках, тому оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу адвокат Лукинюк В.В. просить суд стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Апеляційний суд вважає таке клопотання обгрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частинами 1-3 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокатом надано договір про надання правничої допомоги від 10.09.2019 року, додаток до договору від 03.06.2020 року, акт приймання передачі виконаних робіт від 09.06.2020 року, копію квитанції про оплату послуг адвоката від 04.06.2020 року, завірену печаткою банку.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що вказано у ч. 6 ст. 137 ЦПК України.

З вищевикладеного вбачається, що суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, в разі заявлена іншою стороною клопотання про їх не співмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 (справа N907/357/16). При цьому, відзив разом з вказаними додатками направлявся відповідачам по справі, що підтверджується фіскальним чеком «Укрпошти » та накладною, однак жодних клопотань відповідачами до суду не подано.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року змінити в частині стягнення судового збору.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 від 26.03.1997, місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( місце проживання, АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 від 26.03.1997, місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( місце проживання, АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) витрати на правову допомогу в розмірі 10000 ( десять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 24.03.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева