Справа № 352/2385/20
Провадження № 2/352/299/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - Гриньків Д.В.,

секретар судового засідання Кукула О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

18.11.2020 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Рибак Мар`яна Михайлівна звернулась до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якому просила визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :13:140:0814.

Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтовувала тим, що 15.11.2019 між ТОВ «Інвент проперті» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги №13/19, згідно з яким ОСОБА_2 набув право вимоги за кредитним договором №774 pv-07 від 04.04.2007, що був укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та за договорами забезпечення на загальну суму заборгованості в розмірі 9 228 562, 70 грн.

Відповідно до кредитного договору №774pv-07 від 04.04.2007, що був укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», забезпечення виконання за цим договором є застава нерухомості (іпотека): житлового будинку, загальною площею 45,7 кв.м, житловою площею 14,8 кв. м з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами і земельної ділянки, площею 0,2035 га, на якій розташований будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з умовами іпотечного договору від 04.04.2007 пункту 2.4.15 ОСОБА_3 протягом шести місяців з моменту нотаріального посвідчення цього договору мав здійснити всі необхідні дії щодо оформлення державного акту на право власності на землю та передати в іпотеку земельну ділянку, на якій розташовано предмет іпотеки, що використовується за цільовим призначенням і перебуває у володінні та користуванні іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, посвідченого 04.04.2007 нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С. за реєстровим №0611.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №913458 земельна ділянка з кадастровим номером :13:140:0814 на даний час належить ОСОБА_3

11.06.2020 ОСОБА_2 направлено вимогу про усунення порушення, забезпеченого іпотекою, в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», яка відповідачем була отримана 15.06.2020.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на домоволодіння (житловий будинок А та колодязь №1) розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , останнє зареєстровано за ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 19.11.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21.01.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу для розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Вказала, що будь-які передбачені вимогами чинного законодавства дії, направлені на оформлення права власності на спірну земельну ділянку ними не вчинялися.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, жодних клопотань від нього не надходило, відзив на позовну заяву суду не надав.

Вислухавши думку представника позивача, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 15.11.2019 між ТОВ «Інвент проперті» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги №13/19 (а.с. 8-10).

Згідно з даним договором ОСОБА_2 набув право вимоги за кредитним договором №774 pv-07 від 04.04.2007, що був укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» і за договорами забезпечення на загальну суму заборгованості в розмірі 9 228 562, 70 грн (а.с. 17-19).

Відповідно до договору про відступлення прав за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С. 04.04.2007 за реєстровим номером №0623 від 15.05.2020 ОСОБА_2 набув прав іпотекодержателя за вищевказаним договором іпотеки на нерухоме майно, а саме домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, посвідченого 04.07.2007 приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С. за реєстровим номером №0611, що зареєстрований Івано-Франківським ОБТІ 04.07.2007 за №129/1, реєстраційний номер 6386769, та зареєстрований в державному реєстрі правочинів 04.04.2007 за реєстраційним №2008249 (а.с.11-12).

ОСОБА_2 згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №209170471 від 15.05.2020, зареєстрований іпотекодержателем (а.с. 20).

Відповідно до кредитного договору №774pv-07 від 04.04.2007, що був укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», забезпечення виконання за цим договором є застава нерухомості (іпотека): житлового будинку, загальною площею 45,7 кв.м, житловою площею 14,8 кв. м з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами і земельної ділянки, площею 0,2035 га, на якій розташований будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з умовами іпотечного договору від 04.04.2007 пункту 2.4.15 ОСОБА_3 протягом шести місяців з моменту нотаріального посвідчення цього договору здійснити всі необхідні дії щодо оформлення державного акту на право власності на землю та передати в іпотеку земельну ділянку, на якій розташовано предмет іпотеки, що використовується за цільовим призначенням і перебуває у володінні та користуванні іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, посвідченого 04.04.2007 нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С. за реєстровим №0611.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №913458 земельна ділянка з кадастровим номером :13:140:0814 належить ОСОБА_3 (а.с. 21).

11.06.2020 ОСОБА_2 направлено вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», яка відповідачем була отримана 15.06.2020.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на домоволодіння (житловий будинок А та колодязь №1), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , останнє зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 23).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Частиною 1 ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом вказаної статті позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування зазначеної статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Разом із тим слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК передбачає лише у статтях 335 і 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів. Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Згідно із частиною першою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Указані положення кореспондуються з положеннями частини першої статті 377 ЦК України, згідно якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зроблено правовий висновок про те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки.

В оцінці положень статті 120 ЗК України Верховний Суд України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225цс16 та від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 дійшов висновку про те, що зазначена норма визначає особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, який також пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Стаття 120 ЗК України визначає особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруди, які розміщені на ній, і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок про те, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, яка була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Отже, перехід права власності на житловий будинок до ОСОБА_2 відбувся у встановленому законом порядку, до останнього, як набувача, перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Виходячи із цих положень ЗК України новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права власності на земельну ділянку відповідно до вимог чинного законодавства. Тобто, з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 20.01.2021 у справі №720/83/17.

Доводи представника позивача про те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов іпотечного договору вони не можуть зареєструвати законно набуте право власності на земельну ділянку є необґрунтованими, оскільки як зазначено вище право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Слід також зазначити, що позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження того, що ними вчинялися будь-які передбачені вимогами чинного законодавства дії, направлені на оформлення права власності на спірну земельну ділянку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141ЦПК України судовий збір покладається на позивачів.

Керуючись ст. ст. 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 377, 392 ЦК України, ст. ст. 120, 125, 126 ЗК України, суд-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Згідно ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду через Тисменицький районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Рішення складене в повному обсязі 26.03.2021 року.

Суддя Д.В. Гриньків