КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
права №755/3532/19 головуючий у І інстанції: Гончарук В.П. провадження 22-ц/824/3082/2021 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Іванової І.В., Мостової Г.І.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання додаткових угод до договору позики недійсними.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 06 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики про передачу у власність 8 700 Доларів США, з остаточним поверенням до 06 лютого 2016 року.

Крім того, між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передає в іпотеку ОСОБА_3 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2487 га.

Зазначала, що за адресою домоволодіння проживають рідні дід та баба позивача та іншого житла у неї та її рідних не має.

Вказувала, що у зв`язку з частковим порушенням умов договору позики, відповідач наполегливо запропонувала 04 лютого 2016 року додатково підписати Додаток № 1 до договору позики, відповідно до якого позикодавець ОСОБА_3 передав, а позичальник ОСОБА_1 додатково прийняв у власність 8 700,00 Доларів США, що еквівалентно 236 640,00 грн., таким чином загальна сума боргу склала 17 400,00 доларів США, остаточне повернення боргу не пізніше 24 серпня 2016 року.

Повторно у зв`язку з частковим порушенням умов договору сторони уклали Додаткову угоду №2 від 22 серпня 2016 року, відповідно до якої позикодавець передав, а позичальник додатково прийняв у власність 8 700,00 Доларів США, що еквівалентно 236 640,00 грн., таким чином загальна сума боргу склала 26 100,00 доларів США, остаточне повернення боргу не пізніше 22 лютого 2017 року.

20 лютого 2017 року сторони підписали Додаткову угоду №3, відповідно до якої ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 додатково прийняла у власність 14 832,00 Доларів США, що еквівалентно 403 512,00 грн., таким чином загальна сума боргу склала 40 935,00 доларів США, остаточне повернення боргу не пізніше 20 серпня 2017 року.

Позивач вказує, що уклала дані правочини під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки не могла дозволити, щоб її рідні дід та баба залишилися без житла, яке перебувало в іпотеці.

Просила визнати недійсними правочини, а саме: Додаток № 1 від 04 лютого 2016 року до договору позики, Додаткову угоду №2 від 22 серпня 2016 року, Додаткову угоду №3 від 20 лютого 2017 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 29 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд невірно з`ясував обставини справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що місцевий суд не звернув уваги на те, що вона підписала спірні угоди про збільшення суми боргу у зв`язку із загрозою втрати житла, що на думку позивача являється підставою для задоволення її вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 виступив проти задоволення апеляційної скарги, крім того зауважив, що частина зобов`язань за спірними договорами була виконана позивачем, вважає, що позовні вимоги спрямовані виключно на уникнення виконання зобов`язань за договорами позики.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

Представник ОСОБА_1 направив клопотання про перенесення розгляду справи, однак поважних причин не зазначив. Посилання на дію карантину на території України, колегія суддів відхиляє, оскільки функціонування судів не зупинено (призупинено), їх робота здійснюється в звичайному режимі, але з дотриманням норм, попереджаючих розповсюдження інфекції. Доказів на підтвердження наявності хвороби стороною не надано.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладення спірних правочинів на визначених у них умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі позивача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, відповідно до ст. 233 ЦК правочин, здійснений внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти збігу тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Згідно ч. 1. ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Місцевий суд вірно зазначив, що позивач свідомо погодилася на укладення спірних правочинів, частково сплачувала заборгованість за договором позики та додатковими договорами до нього, окрім того не підтверджує жодними документами, що спірні правочини були укладені під впливом тяжкої для неї обставини або вкрай не вигідних умовах.

ОСОБА_1 не доведено причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин

Крім того, колегія суддів враховує, що позивачка має у власності інше нерухоме майно, окрім домоволодіння, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання договору позики, а тому посилання на загрозу втратити житло не приймаються до уваги.

Позивач в апеляційній скарзі не навів обґрунтованих доводів на спростування висновків суду, а посилання спрямовані виключно на переоцінку доказів наявних в матеріалах справи та встановлених обставин.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «23» березня 2021 року.

Головуючий

Судді: