Справа № 461/5562/19 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/2451/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 липня 2020 року в складі судді Свірідової В.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського державного університету внутрішніх справ, з участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановила:

У липні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача Львівського державного університету внутрішніх справ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимоги обгрунтовував тим, що у період з 29 січня 2004 року по 28 лютого 2019 року працював доцентом, а з 01 березня 2019 року по 26 червня 2019 року в.о. професора Львівського державного університету внутрішніх справ.

26 червня 2019 року його звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строкового трудового договору).

Вважає звільнення незаконним, оскільки він ніколи не укладав ніякого строкового договору з відповідачем. Навпаки, у заяві від 11 лютого 2019 року, якою він дав згоду на його переведення з посади доцента на посаду професора, він наголошував на збереженні безстрокових трудових відносин. Аналогічне застереження він зробив на наказі від 28 лютого 2019 року при ознайомленні з ним, після чого був допущений до роботи на посаді в.о. професора кафедри господарсько-правових дисциплін, де і працював до 26 червня 2019 року.

Стверджує, що його не повинні були звільняти з роботи, а повернути на ту посаду доцента, на якій він працював до переведення, оскільки жодних інших законних підстав для його звільнення з роботи немає.

Просив поновити його на посаді виконуючого обов`язки професора кафедри господарсько-правових дисциплін Львівського державного університету внутрішніх справ з 26 червня 2019, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 1, 2).

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.08.2019 позов передано для розгляду до Шевченківського районного суду м. Львова (а.с. 22-23).

Оскаржуваним рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівського державного університету внутрішніх справ, з участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_3 про поновлення ОСОБА_2 на посаду виконуючого обов`язки професора кафедри господарсько-правових дисциплін Львівського державного університету внутрішніх справ та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 , вважає рішення незаконним.

В апеляційній скарзі зазначає, що матеріали справи не містять ніякого строкового трудового договору між ним та відповідачем, про що власне зазначено представником відповідача у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що позивач відмовився підписувати контракт.

Наведене, на думку апелянта, свідчить про незгоду із зміною трудового договору з безстрокового на строковий, тому суд неправильно застосував п. 2 ст. 36 КЗпП України до спірних правовідносин.

Залучивши до участі у справі третю особу, необхідно було встановити її посадове становище, тобто посада в межах якої така діяла, звільняючи позивача з роботи.

Стверджує, що посада т.в.о. ректора не передбачені ні у Положенні про вищі навчальні заклади МВС, ні у Статуті відповідача, тому т.в.о. ректора не наділений правом звільняти найманих працівників.

Вважає, що суд дав неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Також, суд не врахував, що позивач понад 15 років працював безперервно у відповідача на умовах безстрокового трудового договору, а не був тимчасово прийнятий на роботу для заміщення вакантної посади до проведення якогось конкурсу.

На думку апелянта, його неучасть у конкурсі могла бути лише підставою для переведення на попередні посади доцента, які обіймав до переведення, тобто до 28 лютого 2019 року.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

21.01.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника Львівського державного університету внутрішніх справ на апеляційну скаргу, у якій відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засідання апеляційну скаргу заперечив, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_2 будучи повідомленим про час та місце розгляду справи відповідною телефонограмою (а.с. 173), в судове засідання 23 березня 2021 року не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що враховуючи заяву позивача та наявність вакантної посади професора, наказом Львівського ДУВС від 28.02.2019 № 222 о/с, без проведення конкурсу, ОСОБА_2 переведено на посаду, яка в подальшому підлягала заміщенню на конкурсній основі, виконуючим обов`язки професора (за рахунок коштів спеціального фонду) кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету, увільнивши з посади доцента (0,5 ставки) кафедри кримінального процесу факультету №1 Інституту з підготовки фахівців для підрозділів Національної поліції за рахунок посади професора (0,5 ставки) цієї ж кафедри того ж факультету цього ж Інституту, та з посади доцента (0,5 ставки, за сумісництвом) кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету, з 01 березня 2019 року до проведення конкурсного відбору, встановивши посадовий оклад у розмірі 5949,60 грн.

Наказ про переведення позивачем не оскаржувався, при цьому, в подальшому Наказом ЛьвДУВС від 11.05.2019 № 104 оголошено конкурс на заміщення вакантних посад, однак ОСОБА_2 не виявив бажання прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад.

Таким чином, враховуючи те, що позивача було призначено на посаду виконуючого обов`язки професора до проведення конкурсного відбору, при цьому у такому останній не виявив бажання прийняти участь, наказом ЛьвДУВС від 21.06.2019 № 623 о/с його було звільнено із займаної посади відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, з 26.06.2019.

При цьому, суд зазначив, що позивач ставить вимогу про поновлення його на посаді виконуючого обов`язки професора кафедри господарсько-правових дисциплін, не оскаржуючи наказ ЛьвДУВС від 21.06.2019 № 623 о/с про звільнення, заява про поновлення строку оскарження даного наказу не надходила.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що наказом ректора Львівського державного університету внутрішніх справ № 28 о/с від 12.04.2004 позивач ОСОБА_2 призначений на посаду доцента (0,5 ставки по сумісництву) кафедри цивільного права і процесу факультету №1 (за рахунок 0,5 ставки посади доцента кафедри інформатики і спеціальної техніки факультету №3, за рахунок платних послуг) встановивши оклад у розмірі 258гривень з 12 лютого 2004року (а.с. 64).

Відповідно до наказу ЛьвДУВС від 08.06.2018 № 609о/с, ОСОБА_4 призначено на посаду доцента (0,5 ставки) кафедри кримінального процесу факультету №1 Інституту з підготовки фахівців для підрозділів Національної поліції за рахунок посади професора (0,5 ставки) цієї ж кафедри того ж факультету цього ж Інституту, за контрактом з 11 червня 2018року до проведення конкурсного відбору, встановивши оклад із розрахунку 0,5 від посадового окладу викладача (4916 грн.) (а.с. 36).

Спеціальним законом, який встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях є ЗУ «Про вищу освіту».

Відповідно до п.п. 7, 8 ч. 1 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» основними посадами науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти є професор та доцент.

Згідно із ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Такі ж положення були закріплені у ч. 3 ст. 54 Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 року № 1060-ХІІ.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про вищу освіту» вчена рада закладу вищої освіти обирає за конкурсом таємним голосуванням на посади завідувачів (начальників) кафедр, професорів і доцентів, директора бібліотеки, керівників філій.

13.02.2019 позивач ОСОБА_2 звернувся із заявою від 11.02.2019 на ім`я ректора ЛьвДУВС, в якій просив перевести його з 0,5 ставки доцента кафедри господарсько-правових дисциплін та 0,5 ставки доцента кафедри кримінального процесу на 1-ну повну ставку професора будь-якої з кафедр ЛьвДУВС за рахунок коштів Державного бюджету.

В окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році (ч. 12 ст. 55 ЗУ «Про вищу освіту»).

Враховуючи наявність вакантної посади професора, наказом т.в.о. ректора ЛьвДУВС від 28.02.2019 № 222 о/с, позивача ОСОБА_2 , з врахуванням заяви останнього, без проведення конкурсу, переведено виконуючим обов`язки професора (за рахунок коштів спеціального фонду) кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету, увільнивши з посади доцента (0,5 ставки) кафедри кримінального процесу факультету №1 Інституту з підготовки фахівців для підрозділів Національної поліції за рахунок посади професора (0,5 ставки) цієї ж кафедри того ж факультету цього ж Інституту, та з посади доцента (0,5 ставки, за сумісництвом) кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету, з 01 березня 2019 року до проведення конкурсного відбору, встановивши посадовий оклад у розмірі 5949,60 грн. (а.с. 37).

Наказ ЛьвДУВС від 28.02.2019 № 222 о/с позивач не оскаржував, натомість приступив до посади в.о. професора кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету до проведення конкурсного відбору.

Зазначені обставини не оскаржуються, відтак в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, позивач свої доводи фактично зводить до того, що, на його думку, між ним та відповідачем були безстрокові трудові відносини, а його неучасть у конкурсі мала б бути підставою для переведення на попередню посаду.

Частинами 1 та 3 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення, тобто звільнення позивача відбулося на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Статтею 39-1 КЗпП України визначено, що у випадку якщо після закінчення строку трудового договору (п. 2 і 3 ст. 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Слідуючи висновкам Верховного Суду викладеним у постанові від 06 травня 2019 року, справа № 180/659/17, при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Враховуючи зміст та умови наказу ЛьвДУВС від 28.02.2019 № 222 о/с, той факт, що позивач ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків на посаді в.о. професора кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету, після ознайомлення з наказом останній працював та не мав щодо нього заперечень, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про строковість трудового договору між позивачем та відповідачем, оскільки і у ЗУ «Про вищу освіту», і самим наказом від 28.02.2019 було передбачено заміщення посади, на яку було переведено позивача, на підставі конкурсного відбору, якого останній не проходив.

Іншими словами зважаючи на те, що позивач був переведений на посаду в.о. професора з 01.03.2019 до проведення конкурсного відбору, тобто до відповідної події, в контексті завершення строку з якою він пов`язаний, у ОСОБА_2 не було підстав вважати про безстроковість трудових відносин.

Будь які доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Наказом ректора ЛьвДУВС від 11.05.2019 № 104 було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад (а.с. 38).

Разом з цим, позивач ОСОБА_2 не виявив бажання прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад, протилежного, як і будь яких обставин з приводу того, що йому не було відомо про конкурс, позивач не навів.

Так, позивач не подавав заяву про участь в конкурсі на заміщення вакантних посад 2019/2020 навчального року та на участь в конкурсі на заміщення вакантних посад 2020/2021 навчального року.

Таким чином, враховуючи, що позивач був призначений на посаду виконуючого обов`язки професора до проведення конкурсного відбору, після оголошення конкурсу останній участь у такому не взяв, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що наказом ЛьвДУВС від 21.06.2019 № 623 о/с позивача правильно звільнено із займаної посади згідно із п. 7.2 р. VII Положення про порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників Львівського державного університету внутрішніх справ та відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, з 26.06.2019, оскільки дія строкового трудового договору з позивачем, закінчилася.

Дату звільнення позивач не оскаржує.

Крім цього, оскільки переведення позивача на посаду в.о. професора кафедри відбувалося з одночасним увільненням з відповідних посад доцента, доводи позивача стосовно того, що його неучасть у конкурсі могла бути лише підставою для переведення на попередні посади доцента, які він обіймав до переведення, тобто до 28 лютого 2019 року, не заслуговують на увагу, оскільки про таке не йшлося у відповідних наказах. В свою чергу, як зазначалося вище, заміщенню вакантних посад передує конкурсний відбір, однак доказів про проходження такого позивач не представив.

В свою чергу, правовий статус проректора ОСОБА_3 , який залучений до участі у справі як третя особа встановлений, останній підписуючи наказ про звільнення позивача діяв у межах повноважень, які йому були делеговані на час відсутності ректора навчального закладу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ними доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 березня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк