Справа № 199/7907/20
(2/199/1111/21)
РІШЕННЯ

іменем України

16.03.2021

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Спаї В.В.,

секретар судового засідання Горбенко О.О.,

за участі представника позивача адвоката Бур?янського А.В. та представника відповідача адвоката Усик О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги, упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача кошти за сплачені ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за період з моменту відкриття спадщини до дати вселення позивача в квартиру: перед КП «Теплоенерго» ДМР в сумі 19 213,54 грн., КП «Дніпроводоканал» ДМР в сумі 8 116,78 грн., ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» в сумі 2 663,00 грн., ОСББ «Кожем`яки-1» в сумі 5 351,20 грн. та КП «Жилсервис-2» в сумі 307,44 грн., всього: 35 651,96 грн.

До початку розгляду справи по суті позивач подав заяву, якою змінив позовні вимоги, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , який перебував у шлюбі з ОСОБА_2 (відповідач), та вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ще деякий час після смерті ОСОБА_3 проживала за вказаною адресою. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі №401/4866/12 від 24 квітня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області (провадження №22- ц/774/7917/13) від 01 серпня 2013 року, за позивачем визнано право власності на ѕ частини квартири по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_3 , а за відповідачкою визнано право власності на 1/4 частини зазначеної квартири в порядку спадкування, після смерті її чоловіка, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначав, що відповідачка перешкоджала йому у користуванні квартирою, у зв`язку з чим він вимушений був звернутися до суду з позовом про усунення перешкод. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 199/363/19 (провадження 2/199/1732/19) усунуті перешкоди позивачеві, у користуванні ним квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення його у квартиру АДРЕСА_2 , та зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити доступ позивача до квартири АДРЕСА_2 та надати ОСОБА_1 ключі від вихідних та інших дверей квартири. Проте, відповідачка добровільно не виконала рішення суду та перешкоджала його примусовому виконанню, внаслідок чого державним виконавцем на відповідачку був накладений штраф та позивач потрапив у спірну квартиру шляхом здійснення аварійного відкриття замків тамбурних дверей та дверей до квартири про що було складений Акт державного виконавця. За час одноособового користування відповідачкою спірною квартирою утворилася заборгованість за наданими комунальними послугами перед КП «Теплоенерго» ДМР в сумі 19 213,54 грн., КП «Дніпроводоканал» ДМР в сумі 8 116,78 грн., ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» в сумі 2 663,00 гри.. ОСББ «Кожем`яки-1» в сумі 5 351,20 грн. та КП «Жилсервис-2» в сумі 307,44 грн., а всього на загальну суму 35 651,96 грн., яку він сплатив в повному обсязі. Вважає, що відповідачка має відшкодувати витрачені ним кошти за комунальні послуги, оскільки він не проживав в квартирі та не користувався послугами. Також, вказував, що через створені відповідачкою перешкоди в користуванні квартирою він зазнав збитків у вигляді втраченої вигоди, а саме коштів за оренду квартири, яку він міг би здавати. Розмір втраченої вигоди визначений ТОВ «Українська оціночна компанія «Центр комплексних експертиз» та складає 268 086, 00 грн. Також позивач вказує, що дії відповідачки спричинили йому моральну шкоду, яку він оцінює у 80 000,00 грн. Просив суд стягнути з відповідача кошти за сплачені житлово-комунальні послуги по утриманню квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за період з моменту відкриття спадщини до дати вселення позивача в квартиру: перед КП «Теплоенерго» ДМР в сумі 19 213,54 грн., КП «Дніпроводоканал» ДМР в сумі 8 116,78 грн., ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» в сумі 2 663,00 гри.. ОСББ «Кожем`яки-1» в сумі 5 351,20 грн. та КП «Жилсервис-2» в сумі 307,44 грн., а всього: 35 651,96 грн.; стягнути збитки в сумі 268 086,00 грн. в вигляді неодержаних доходів (упущену вигоду), які ОСОБА_1 міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право володіти, користуватися і розпоряджатися ѕ частинами квартири, не було порушене; стягнути моральну шкоду у розмірі 80000, 00 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати.

Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву від 03.02.2021р. в якому вказував, що відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені судом. Зазначав, що заявлена моральна шкода не підтверджується жодними доказами, зокрема, відсутні будь- які медичні довідки щодо погіршення стану здоров`я позивача у вказаний ним період часу; факт депресії та регулярний головний біль не підтверджено жодним документом, виданим медичною установою або лікарем (довідкою, рецептом на придбання медикаментів, виписним епікризом тощо); відсутнє посилання на будь-якого свідка, який міг би підтвердити факт моральних страждань позивача. Збитки у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди), є припущенням позивача, оскільки відсутні будь-які реальні договори оренди квартири, а відтак вимога про стягнення 268 086 грн. 00 коп. збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) також є необґрунтованою. Звіт ТОВ «Українська оціночна компанія «Центр комплексних експертиз», яким визначений розмір упущеної вигоди не є належним доказом, оскільки звіт було складено особою, яка не має Свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, отриманого в порядку Закону України «Про судову експертизу» та не внесена до державного Реєстру атестованих судових експертів. Також відзив містить заяву про застосування строку позовної давності за вимогами про стягнення з ОСОБА_2 на користь збитків в сумі 268 086 грн. 00 коп. в вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди), за період часу з 06.10.2011 року по 20.11.2017 року. Щодо вимог про стягнення коштів за сплачені житлово-комунальні послуги по утриманню квартири, представник зазначав, що заборгованість утворилася за період з моменту відкриття спадщини до дати вселення позивача в квартиру, тобто за період часу з 06.10. 2011 року по 01.01.2020 року. Однак, за частиною вищевказаних вимог сплив строк позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду зі своїми вимогами лише 20 листопада 2020 року, а відтак строк позовної давності до вищевказаних позовних вимог за період часу з 06.10.2011 року по 20.11. 2017 року сплив. В зв`язку з чим представник відповідача заявив про пропуск строку позовної давності за вимогами про стягнення з відповідачки коштів за сплачені житлово- комунальні послуги по утриманню квартири, та просив суд застосувати строк позовної давності до вказаних вимог за даний період. Також вказував, що останні три роки відповідачка не проживала у спірній квартирі, а тому не користувалася послугами, а відтак у неї відсутній обов`язок по справі комунальних послуг. Просив відмовити в задоволенні позову.

На адресу суду, надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якій він вказує, що виконавцем висновку є ТОВ «Українська оціночна компанія «Центр комплексних експертиз», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 429/19 від 31.05.2019 р., та оцінювач висновку - ОСОБА_4 , має сертифікат, виданий Фондом державного майна спільно з Українським товариством оцінювачів та ХОрПНТЕІ №1891 від 30.09.2000 р. Свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів №2818 від 16.05.2005 р. Свідоцтво про підвищення кваліфікації МФ № 6338-ПК від 07.12.2018 р. Отже зазначений висновок є належним письмовим доказом. Також вказував, що позивач відчував моральні страждання, які потягли за собою погіршення здоров`я, звернення до лікарів та додаткові матеріальні витрати на ліки.

Представник позивача позовні вимоги з урахуванням змін підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених в позові, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та відповіді на відзив.

Представник відповідача позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні, надав суду пояснення аналогічні змісту відзиву на позов.

Суд, дослідив докази в межах заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , про, що в Книзі реєстрації смертей 10 жовтня 2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 1627, та Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровської області 10 жовтня 2011 року видане свідоцтво про смерть (Т. 1 а.с. 15).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входила квартира АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_3 на праві власності.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2013 року по справі № 401/4866/12 (провадження 2/199/369/13) визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування, після смерті його батька, ОСОБА_3 , а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 спірної квартири в порядку спадкування, після смерті її чоловіка, ОСОБА_3 (Т. 1 а.с. 24-33).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Також положення щодо права власності та його захисту знайшли відображення у міжнародних актах, згоду на які надано Верховною Радою України, зокрема у Протоколі №1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Водночас норми цивільного законодавства передбачають певні обов`язки власників, зокрема ч. 4 та ч. 5 ст. 319 ЦК України, відповідно до яких, власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Проте, як встановлено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2019 року по справі № 199/363/19 (провадження 2/199/1732/19), відповідачка вчиняла неправомірні дії, спрямовані на перешкоджання позивачу у володінні та користуванні спільною квартирою, у зв`язку з чим суд ухвалив усунути перешкоди позивачеві у користуванні ним квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення його у зазначену квартиру, та зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити доступ позивачеві до квартири АДРЕСА_2 та надати ОСОБА_1 ключі від вихідних та інших дверей квартири (Т. 1 а.с. 52-55 ).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Будучі обізнаною про зміст рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2019 року, відповідач не виконала його добровільно, у зв`язку з чим воно підлягало примусовому виконання в межах виконавчих проваджень, відкритих на підставі двох виконавчих листів. Під час виконавчого провадження державним виконавцем були винесені постанови про накладення на відповідача штрафу за невиконання вимог виконавчих документів, а саме: постанова від 31.05.2019 р. ВП 59094306 (Т. 1 а.с. 68-69), постанова від 11.06.2019 р. ВП 59094306 (Т. 1 а.с. 70-71), постанова від 31.05.2019 р. ВП 59094175 (Т. 1 а.с. 62-63), постанова від 11.06.2019 р. ВП 59094175 (Т. 1 а.с. 64-65).

За таких обставин суд погоджується з доводами позивача про тривалу неправомірну поведінку відповідача, спрямовану не перешкоджання позивачеві у реалізації його права власності на спірну квартиру.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи ( ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Під час судового розгляду знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що неправомірна поведінка відповідача завдала йому душевних страждань у вигляді негативних емоцій - тривога, занепокоєння, стрес, відчуття несправедливості, тривала невизначеність. Також у житті позивача відбулися зміни та він був вимушений витрачати час та інші ресурси на відстоювання своїх прав в суді, участі в виконавчих діях та інш.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Заявлена позивачем сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 80 000,00грн. є надмірною, а тому, керуючись принципом розумності, справедливості і спірності, а також враховуючи характер порушення та його суть, суд зменшує розмір моральної шкоди до 5 000,00 грн.

Суд відхиляє доводи позивача про погіршення його стану здоров`я безпосередньо через неправомірну поведінку відповідачки.

В силу ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що погіршення його здоров`я перебуває в причино-наслідковому зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, а тому зазначена обставина є недоведеною.

Також за внутрішнім переконанням суду не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків в сумі 268 086,00 грн. в вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди), які ОСОБА_1 міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право володіти, користуватися і розпоряджатися ѕ частинами квартири, не було порушене.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 81 ЦПК України, безпосередньо на позивача покладений обов`язок факту наявності порушення з боку відповідача, наявність і розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками.

Згідно з усталеною судовою практикою, упущена вигода - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується (постанова Верховного Суду (ВС) в складі колегії суддів Касаційного господарського суду (КГС) від 12 листопада 2019 року № 910/9278/18).

При цьому, при визначенні розміру упущеної вигоди повинні враховуватися лише ті точні дані, які безперечно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином (постанова ВС у складі колегії суддів КГС від 25 червня 2019 року по справі № 910/422/18). Водночас наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанова ВС у складі колегії суддів КГС від 12 жовтня 2018 року по справі № 906/824/17.

В матеріалах справи відсутні докази, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум в розмірі 268 086,00 грн., зокрема, укладений договір оренди квартири, на умовах, які відповідають зазначеним позивачем (строк оренди та розміру орендних платежів).

Суд не приймає до уваги звіт ТОВ «Українська оціночна компанія «Центр комплексних експертиз» в якості доказу розміру упущеної вигоди, оскільки у висновку використовуються дані які носять виключно характер припущення та залежать від подій відносно яких невідомо чи наступлять вони та коли, а також від волі третіх, невизначених осіб ( наявність осіб, які погодяться орендувати спірну квартиру, на визначений у звіті строк, та сплачувати орендну плату у певному розмірі та строки).

У зв`язку з вищенаведеним вимоги позивача щодо стягнення збитків в сумі 268 086,00 грн. в вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) не підлягають задоволенню, як недоведені.

Щодо вимоги позову про стягнення з відповідача коштів за сплачені житлово-комунальні послуги по утриманню квартири, то, відмовляючи в її задоволенні, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ст. 390 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності сторін, та позивач є власником ѕ частки квартири, а відтак він зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна в розмірі ѕ частки від загальної суми витрат.

Позивачем не доведено, що сплачена ним сума виходить за межі його власних обов`язків (як співвласника) щодо участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Крім того, позивачем не надано у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів на підтвердження розміру та періоду утворення заборгованості за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири, що є визначальним для виниклого між учасниками даної справи спору.

Надані позивачем рахунки, особистий рахунок тощо не є документами, що підтверджують надання комунальних послуг, а також не містять відомостей про осіб, які склали зазначені документи, а також їх відношення до підприємств з надання комунальних послуг.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №69/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Таким чином, щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то оскільки в задоволенні позову в частині, в якій заявлено про застосування строку позовної давності, відмовлено, позовна давність не застосовується.

Керуючись ст.ст. 13, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 19, ст. 23, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги, упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на відшкодування моральної шкоди 5 000 (п`ять тисяч) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Дата складення повного судового рішення 26.03.2021 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Спаї