КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1213/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В. в м. Київ 26 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український коворкінг центр» про розірвання договору суборенди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання договору суборенди.

В позові посилався на те, що 13 січня 2020 року уклав з ТОВ «Український коворкінг центр» договір суборенди нежилого приміщення № 130120-2 зі строком дії до 31 грудня 2020 року, предметом якого є строкове платне користування нежитловими приміщеннями та частиною площ загального користування за адресою м. Київ вул. Генерала Алмазова, 18/7 сектор Ж , офіси 4 та 5. За умовами договору об`єкт оренди передається з метою використання його під офіс зі сплатою щомісячної орендної плати в період з 01 травня по 30 вересня кожного року - 16470 грн., з 01 жовтня по 30 квітня кожного року - 17145 грн.

17 березня 2020 року він повідомив відповідачу про свій намір переглянути та узгодити новий розмір орендної плати та про можливість розірвання договору суборенди в зв`язку з оголошенням з 12 березня 2020 року карантину в м. Києві. Так, ним була висловлена пропозиція, що у зв`язку з повним припиненням діяльності за місцем розташування офісу адвоката у зв`язку з забороною чинним законодавством України, згоден на 50 % знижку орендної плати за період дії карантину, однак така пропозиція була відхилена представником відповідача, перемовини щодо продовження дії договору суборенди від 13 січня 2020 року за змінених в частині розміру орендної плати умов не знайшли свого погодження сторонами. 20 березня 2020 року відповідач надіслав на електронну адресу позивача рахунок на оплату, згідно якого орендна плата за квітень 2020 року становила 17145 грн.

Зазначив, що тільки з 22 травня 2020 року було дозволено здійснення адвокатської діяльності в Україні в повному обсязі, а договором суборенди від 13 січня 2020 року під час його укладення не була узгоджена його дія під час настання форс-мажорних обставин.

24 березня 2020 року листом № 01/11-05 позивач повідомив про неможливість продовження виконання зобов`язань за договором суборенди нежитлового приміщення у зв`язку з істотною зміною обставин з 24 березня 2020 року через законодавчу заборону здійснення такого виду адвокатської діяльності як особистий прийом громадян та надання усних консультацій, а також фактичною відсутністю роботи громадського транспорту, що унеможливлювало використання офісу за його цільовим призначенням, та просив провести відповідні взаємні розрахунки та скласти відповідні акти прийому-передачі виконаних робіт за попередні періоди, в тому числі повернути передбачений п. 5.5 договору суборенди забезпечувальний платіж в сумі 25000 грн., однак перемовини щодо розірвання договору та повернення платежу не знайшли свого погодження між сторонами. 29 квітня 2020 року на електронну адресу позивача направлено акт приймання-передачі нежитлового приміщення, згідно якого відповідач повідомив про повернення йому об`єкту суборендарем - позивачем, проте забезпечувальний платіж в сумі 25000 грн. повернуто не було. Виходячи з того, що об`єкт оренди фактично не використовувався позивачем з 24 березня 2020 року, були вивезені всі особисті речі та повідомлено орендаря про розірвання договору оренди з 24 березня 2020 року, утримання забезпечувального платежу в сумі 25000 грн. у своїй власності відповідача вважав безпідставним.

Просив розірвати договір суборенди нежитлового приміщення № 130120-2 від 13 січня 2020 року, укладений ним з ТОВ «Український коворкінг центр», стягнути з відповідача на його користь 25000 грн. та судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в позові.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини, наведені в позовній заяві, і нормативно-правове обґрунтування.

Зазначив, що відмовляючи в задоволенні позову, суд застосував ст. 525, 610, 612, 625 ЦК України, які не були підставою позову та не зазначались відповідачем у жодному йому процесуальному документі, та взагалі не звернув увагу на підстави позову та не надав їм оцінки, визначені позивачем у позові, а саме ст. 387, 607, 652 ЦК України.

Не погоджувався з висновками суду, що позивачем не надано документів, передбачених чинним законодавством України, щодо неможливості користування приміщенням через введення карантинних заходів. Таким чином, суд безпідставно відмовився від визнання загальновідомою обставиною фактів введення карантину на території України в період з 12 березня 2020 року по 22 травня 2020 року та заборони здійснення адвокатської діяльності у вигляді особистого прийому громадян та інших видів діяльності, в зв`язку з чим вважав, що рішення суду підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 13 січня 2020 року ТОВ «Український коворкінг центр» та адвокат ОСОБА_1 уклали договір суборенди нежилого приміщення № 130120-2, згідно якого орендар зобов`язується передати, а суборендар прийняти у строкове платне користування нежиле приміщення разом з частиною площ загального користування, яке розташоване за адресою м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/7, сектор Ж , офіси 4 та 5 (а. с. 8 - 12).

Згідно п. 1.3, 1.5 договору об`єкт оренди передається в оренду з метою використання його під офіс. Підписанням цього договору суборендар підтверджує розуміння того факту, що він орендує приміщення (що складається зі стін, стелі, підлоги, дверей, вікон), а не послуги з його утримання та обслуговування.

Згідно п. 2.2, 2.3 договору після закінчення строку дії цього договору або в результаті його дострокового розірвання або припинення суборендар зобов`язаний передати орендарю за актом прийому-передачі об`єкт останнього календарного дня з дати закінчення строку оренди або з дати розірвання або припинення цього договору. Об`єкт оренди вважається повернутим орендарю з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі з оренди об`єкта оренди, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Умовами повернення орендарю об`єкта оренди є: звільнення суборендарем об`єкта оренди його майна у строки, передбачені у п. 2.2 цього договору; повернення об`єкта оренди у первинному стані з урахуванням фізичного зносу.

Згідно п. 2.5 договору у випадку, якщо суборендар ухиляється від підписання акту прийому-передачі, сторони погодили та суборендар підтверджує, що надає свою безумовну згоду на наступний порядок повернення об`єкта орендарю: орендар надсилає зі своєї електронної пошти на електронну пошту суборендаря заповнений зі своєї сторони акт прийому-передачі в форматі Word, підтвердженням такого відправлення може бути скріншот. У разі, якщо суборендар не підписав та не надав підписаний акт приймання-передачі приміщення орендареві протягом 24 годин з моменту відправлення листа з цим актом, сторони погоджують, що приміщення вважається повністю переданим орендарю без підписання акту. Сторони погодили, що в будь-якому випадку, описаному в даному договорі, що стосується дострокового припинення договору через 24 години після відправлення акту прийому-передачі в форматі Word з електронної пошти орендаря на електронну пошту суборендаря, об`єкт вважається повернутим орендарю без підписання акту приймання-передачі.

Згідно п. 4.1.2 договору орендар має право на зміну строку дії цього договору і повернення собі об`єкта, якщо у суборендаря в повному чи частковому обсязі не сплачений будь-який платіж, встановлений даним договором більш ніж 10 календарних днів та у інших випадках, передбачених цим договором. Сторони погодили, що будь-яка заборгованість суборендаря понад 10 календарних днів є безумовною пропозицією від суборендаря орендарю зменшити строк дії цього договору до дати, вказаної у п. 4.1.2.2.

Згідно п. 4.1.2.2 під прийняттям такої пропозиції орендарем та згодою на зменшенням строку дії цього договору, є надсилання акту прийому-передачі приміщення (в форматі Word ) суборендарю на його електронну пошту з електронної пошти орендаря. Сторони погодили, що ця дата буде вважатися датою закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно п. 4.1.2.5 сторони погодили, що у разі відсутності відправлення вищезазначеного акту орендарем, описана пропозиція зменшення строку дії договору вважається відхиленою орендарем, дія договору продовжується на строк, вказаний в п. 9 цього договору.

Згідно п. 4.3.6 суборендар має право достроково розірвати договір за своєю ініціативою, без застосування до нього штрафних санкцій, письмово попередивши про це орендаря за 60 календарних днів до дати припинення. У цьому разі договір припиняється зі спливом вказаного строку. Сторони цим підтверджують, що таке припинення буде вважатись припиненням договору за взаємною згодою сторін. Сторони погодили, що фактом такого попередження може бути електронний лист з відповідним повідомленням на електронну пошту орендаря, направлений з електронної пошти суборендаря. Сторони погоджуються, що наступна відмова від такого листа не допускається та вважається недійсною.

Згідно п. 4.4.2 договору суборендар зобов`язується вчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі, встановлені цим договором.

Згідно п. 5.1, 5.2 договору за оренду об`єкта оренди суборендар сплачує орендарю орендну плату в національній валюті України до 3 числа поточного місяця. Ненадання рахунку на сплату орендних платежів не є підставою для такої несплати. Сторони домовились, що розмір щомісячної орендної плати за користування об`єктом оренди складає: у період з 01 травня по 30 вересня кожного року 16470 грн., з 01 жовтня по 30 квітня кожного року - 17145 грн.

Згідно п. 5.5 договору в рахунок забезпечення виконання суборендарем зобов`язань за договором (покриття можливих збитків та/або будь-яких-інших додаткових витрат, пов`язаних з невиконанням та/або неналежним виконанням зобов`язань суборендаря за цим договором та/або штрафів), суборендар протягом 5 робочих днів з укладання договору сплачує орендарю забезпечувальний платіж у розмірі 25000 грн. Такий забезпечувальний платіж не є платежем за «останній місяць оренди», і може бути використаний орендарем в рахунок сплати суборендарем орендної плати або будь-якої іншої заборгованості або в інших випадках, вказаних в цьому договорі, за будь-які попередні місяці оренди виключно за бажанням орендаря.

Згідно п. 7.1 договору будь-яке майно суборендаря, що залишається у приміщенні через 24 години після відправки листа, вказаного в п. 2.5, телефонного дзвінка та смс-повідомлення, вважається таким, що відчужене суборендарем і вважається таким, від якої він відмовився на користь орендаря.

Згідно п. 9 договору договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та діє до 31 грудня календарного року, в якому він заключений або (у випадку закінчення права орендаря користування приміщенням до кінця календарного року) до кінця дії договору, на підставі якого орендар володіє приміщенням. Зміни та доповнення до цього договору можуть бути внесені тільки за взаємною згодою сторін.

На а. с. 16 знаходиться копія листа ТОВ «Український коворкінг центр», яким відповідач підтвердив, що у нього відсутні будь-які фінансові та матеріальні претензії щодо сплати орендної плати за офісне приміщення до ОСОБА_1 за січень 2020 року та забезпечувальний платіж за договором № 130120-2 від 13 січня 2020 року.

На а. с. 13 знаходиться копія підписаного акту приймання-передачі приміщення від 15 січня 2020 року, згідно якого приймальна комісія у складі суборендаря адвоката ОСОБА_1, орендаря ТОВ «Український коворкінг центр» склала цей акт про те, що орендар передає, а суборендар приймає у тимчасове володіння та користування приміщення за адресою м. Київ вул. Генерала Алмазова, 18/7 , Сектор Ж , офіси 4 та 5.

На а. с. 14 знаходиться копія рахунку на оплату № 282 від 20 березня 2020 року, виставленого ТОВ «Український коворкінг центр» до ОСОБА_1 згідно договору суборенди нежитлового приміщення № 130120-2, згідно якого орендна плата за приміщення за квітень 2020 року складає 17145 грн.

24 березня 2020 року ОСОБА_1 направлено на адресу ТОВ «Український коворкінг центр» повідомлення про розірвання договору суборенди вих. № 01/11-05, згідно якого посилався на форс-мажорні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, а саме: введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади тощо. Посилаючись на ч. 1 ст. 652 ЦК України та законодавчу заборону здійснення такого виду адвокатської діяльності як особистий прийом громадян та надання усних консультацій, а також фактичну відсутність роботи громадського транспорту, що унеможливлює використання офісу за його цільовим призначенням, повідомив про неможливість продовження виконання зобов`язань за договором суборенди нежитлового приміщення від 13 січня 2020 року у зв`язку з істотною зміною обставин з 24 березня 2020 року, просив провести відповідні взаємні розрахунки та скласти відповідні акти прийому-передачі виконаних робіт за попередні періоди, а також повернути передбачений п. 5.5 договору суборенди від 13 січня 2020 року забезпечувальний платіж в сумі 25000 грн., який було сплачено 13 січня 2020 року (а. с. 15).

На а. с. 17 знаходиться копія акту приймання-передачі приміщення без дати і підписів, згідно якого приймальна комісія у складі суборендаря адвоката ОСОБА_1, орендаря ТОВ «Український коворкінг центр» склала цей акт про те, що суборендар передає, а орендар приймає приміщення за адресою м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/7, сектор Ж , офіси 4 та 5.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові за необґрунтованістю, суд першої інстанції керувався ст. 525, 526, 610, 612, 625 ЦК України та виходив з того, що позивачем було сплачено останній платіж за квітень, а відповідачем не надано жодного доказу, що у позивача була несвоєчасна оплата та він поніс збитки.

При цьому судом першої інстанції застосовано норми матеріального права, які не були підставою позову, а підставам позову про розірвання договору суборенди в зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладенні договору (ст. 652 ЦК України), припиненням зобов`язання неможливістю його виконання (ст. 607 ЦК України) та права власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України) суд першої інстанції належної оцінки не надав.

Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст. 626 - 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 ЦК України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Таким чином, закон пов`язує можливість зміни чи розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір.

Застосування статті 652 ЦК України є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 910/15484/17 (провадження № 12-282гс18).

Звертаючись з даним позовом, істотними змінами обставин позивач вважав встановлення карантину постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року з 12 березня до 22 травня 2020 року, заборону роботи суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 16 березня 2020 року, на період з 17 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року, обмеження руху громадського наземного транспорту в м. Києві на час протиепідемічних обстежень.

Істотність зазначених обставин позивач обґрунтовував тим, що відповідно до п. 1, 3, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Таким чином, позивач вважав, що внаслідок введених карантинних обмежень, які скасовані відносно адвокатської діяльності лише з 22 травня 2020 року, він був змушений повністю припинити діяльність за місцем розташування офісу адвоката, а оскільки сторони не привели умови договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились (відповідачем не прийнято його пропозицію зменшення орендної плати на період дії карантину на 50 %), це є підставою для розірвання договору в судовому порядку згідно ч. 1-3 ст. 652 ЦК України.

Апеляційний суд вважає зазначені доводи необґрунтованими, оскільки введення карантинних заходів жодною мірою не впливає на дійсність договору суборенди нежитлового приміщення, яке використовувалося позивачем як офіс для його професійної діяльності, та не перешкоджає виконанню цього договору.

Зазначаючи про неможливість виконання діяльності, передбаченої п. 1, 3, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за місцем розташування офісу внаслідок законодавчого обмеження приймання відвідувачів, позивач не навів обґрунтування щодо неможливості виконання ним інших видів адвокатської діяльності, передбачених цією статтею, зокрема, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (п. 2 ч. 1 ст. 19) без особистого приймання відвідувачів, як і неможливості представництва інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (п. 6 ч. 1 ст. 19) в дистанційному режимі.

Крім того, як передбачено ч. 3 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Разом із тим, в самому позові ОСОБА_1 зазначено, а відповідачем ТОВ «Український коворкінг центр» у відзиві підтверджено, що 29 квітня 2020 року на електронну адресу позивача відповідачем було направлено акт приймання-передачі нежитлового приміщення, згідно якого відповідач повідомив про повернення йому об`єкту оренди суборендарем, а отже, відповідно до умов договору, ця дата є датою закінчення строку, на який було укладено договір, та датою його розірвання згідно п. 2.5, 4.1.2.2, 4.1.2.4 договору.

Враховуючи наведене, в частині вимог про розірвання договору, який фактично розірвано сторонами до звернення до суду, позивачем не доведено порушення, оспорення чи невизнання відповідачем його прав, свобод та інтересів як сторони договору, а відтак позов є необґрунтованим і безпідставним.

Оцінюючи підставність вимог ОСОБА_1 про повернення суми забезпечувального платежу на підставі ст. 387 ЦК України, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 20 січня 2021 року, справа № 2/4440/11, провадження № 61-5464св20).

У випадку наявності договірних відносин спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Враховуючи, що забезпечувальний платіж в сумі 25000 грн. було передано позивачем відповідачу відповідно до п. 5.5 договору суборенди від 13 січня 2020 року, віндикаційний позов в даному випадку не є належним способом захисту власника, а вимог про повернення майна, підстава набуття якого відпала, відповідно до ст. 1212 ЦК України позивачем не заявлено, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 25000 грн. також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і задоволенню не підлягають.

Крім того, апеляційний суд враховує, що позивачем не доведено підстав для повернення забезпечувального платежу в силу п. 5.6 договору, яким передбачено право орендаря на використання забезпечувального платежу в рахунок сплати суборендарем орендної плати або будь-якої іншої заборгованості, і оскільки позивачем не спростовано шляхом надання відповідних платіжних документів доводи відповідача у відзиві щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті орендної плати за квітень і частину березня 2020 року.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові, разом із тим, мотивація суду щодо відмови ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та із невідповідністю висновків, викладених в рішенні, фактичним обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 березня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.