Провадження № 22-ц/824/3378/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В. В.

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києві від 10 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», третя особа: Служба в справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про вселення,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд вселити її до квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 02 липня 2019 року до вказаної квартири, яка належить їй на праві власності, зламавши замки від вхідних дверей, увійшли невідомі люди і повідомили, що вказана квартира є власністю ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і що їй необхідно негайно покинути квартиру разом із родиною. Працівники поліції, які прибули на її виклик, повідомили, що ці особи мають документи які підтверджують її право власності на квартиру. В подальшому вона з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Державного реєстру іпотек дізналась, що Державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Макаров О.В. здійснив реєстраційні дії, внаслідок яких відбувся перехід права власності на вказану квартиру до відповідача. Зазначає, що її примусово виселили із квартири без законних підстав, оскільки замки змінені і вона не може потрапити до оселі, що змушує її звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києві від 10 серпня 2020 року позов задоволено, вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 , стягнуто з ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» на користь ОСОБА_2 768 грн. 40 коп. судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що судом не було враховано ту обставину, що спірна квартира 08 липня 2019 року була передана їй в тимчасове платне користування на підставі договору найму і вона проживає в ній більше року і має намір проживати і надалі. Також зазначила, що позивачка ніколи до неї не зверталась і жодних вимог не висувала, крім того вказує, що після переходу права власності на квартиру від власника до іншої особи, власник квартири втрачає право на користування квартирою, через що вважає висновок суду про наявність підстав для задоволення позову необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що примусове виселення позивачки із спірної квартири відповідачем було здійснено без законних підстав, оскільки чинним законодавством України примусове виселення можливе тільки у судовому порядку, чого, в даному випадку, здійснено не було, а відтак, житлові права позивачки були порушені внаслідок неправомірних дій відповідача і тому вони підлягають судовому захисту шляхом вселення позивачки в квартиру за її зареєстрованим місцем проживання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 липня 2004 року було укладено іпотечний договір № 10.1/27.5/155-ЗПКЛ-04 між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 , за яким на підставі кредитного договору іпотекодержатель надав іпотекодавцю кредит у сумі 9 000,00 доларів США під 16 % річних до 06 липня 2007 року (а.с.46-47).

Згідно з п. 1.2. іпотечного договору у забезпечення зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем за кредитним договором іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку майно: житлову квартиру АДРЕСА_1 .

13 лютого 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» було укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 10.1/27.5/155-ЗПКЛ-04 від 06 липня 2004 року (а.с.48).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», . Дата державної реєстрації на вказане нерухоме майно - 18 червня 2019 року (а.с.17-19).

Підставою виникнення права власності на вказану квартиру є: іпотечний договір №10.1/27.5/155-ЗПКЛ-04 від 06 липня 2004 року та подальші договори купівлі-продажу прав вимоги по кредитному та іпотечним договорам, додаткові угоди до кредитного та іпотечних договорів. У свою чергу, підставою для внесення реєстраційного запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 21 червня 2019 року державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Макарова О.В. (а.с.17-19, 49).

З копії паспорту ОСОБА_2 вбачається, що з 27 липня 2004 року її зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання є квартира АДРЕСА_1 (а.с.74).

Набувши право власності на квартиру АДРЕСА_1 , ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» замінило замки на вхідні двері в квартиру, фактично позбавивши ОСОБА_2 права доступу і користування вказаним житлом, що стало причиною звернення спочатку до правоохоронних органів, потім до суду.

Відповідач не заперечував ту обставину, що позивачка дійсно не може потрапити до квартири, в якій зареєстроване її місце постійного проживання, однак вважає, що після переходу права власності на квартиру від власника до іншої особи, власник квартири втрачає право на користування квартирою та після зміни власника втрачають право користування квартирою і члени його сім`ї.

З 27 липня 2004 року зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивачки ОСОБА_2 є квартира АДРЕСА_1 (а.с.74).

18 червня 2019 року ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» набув і зареєстрував право власності на вказану квартиру на підставі вищевказаного договору іпотеки (а.с.48-49).

Постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» було залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києві від 10 серпня 2020 року - без змін (а.с.118-122).

У вищевказаній постанові суду апеляційної інстанції міститься висновок, що ОСОБА_2 , на час вчинення відповідачем дій щодо заміни замків на вхідних дверях та самовільного виселення позивачки, мала право користування вказаною квартирою, яка була її зареєстрованим місцем проживання, а ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» створив перешкоди у реалізації позивачкою цього права.

Положеннями ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Приписами ч.1 ст. 109 ЖК України встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Водночас, положеннями ч.3 ст. 109 ЖК УРСР визначено, серед іншого, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом ч. 2 ст. 40 Закону № 898-IV та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно виходив з того, що в вимог закону відповідачем не було надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження правомірності своїх дій щодо примусового виселення позивачки із займаного житла в позасудовий спосіб, при цьому ОСОБА_2 право користування квартирою не втрачала, її реєстрацію місця проживання не скасовано, за таких обставин ОСОБА_2 на час вчинення відповідачем дій щодо заміни замків на вхідних дверях, мала права користування вищевказаною квартирою, яка була її зареєстрованим місцем проживання, а відповідач ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» створив перешкоди у реалізації позивачкою такого права, через що місцевий суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира була передана їй в користування на підставі договору найму від 08 липня 2019 року, що, на її думку, свідчить про відсутність підстав для вселення ОСОБА_2 , колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 не була позбавлена права користування спірною квартирою у визначений законом спосіб, у судовому порядку ОСОБА_2 не виселено, через що позивачка має законне право користування спірною квартирою, що також встановлено постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року, яка набрала законної сили.

Посилання ОСОБА_1 на те, що протиправне позбавлення позивачки житла було відсутнє, оскільки право власності на квартиру перейшло на підставі договору іпотеки від 06 липня 2004 року, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки у даному випадку ОСОБА_2 була вселена у спірну квартиру як особа, яка не була позбавлена у встановленому законом порядку права користування цим житлом, і вирішення питання про вселення такої особи до цієї квартири не впливає на порядок реалізації права власності відповідно до вимог закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки у позовній заяві відсутні доводи про обставини виселення ОСОБА_2 , а йде мова лише про наявність перешкод у її вселенні з боку відповідача, колегія суддів вважає формальними, оскільки спростовуються матеріалами справи та зводяться до власного суперечливого тлумачення апелянтом обставин справи, і такі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києві від 10 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: