Справа № 161/88/19 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/126/21 Категорія: 60 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третьої особи ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_5 , нотаріуси - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про усунення від права на спадкування та визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_6 , поданою його представником ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його двоюрідна сестра ОСОБА_9 . Після смерті останньої відкрилась спадщина на належне їй майно: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 є сином спадкодавця ОСОБА_9 та згідно зі ст. 1216 ЦК України являється спадкоємцем першої черги.

Зазначив, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.08.2018 року та ухвалою Волинського апеляційного суду від 18.12.2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки він умисно спричинив 10.04.2018 р. своїй матері тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до її смерті.

17.05.2018 року ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_9 до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В., у зв`язку з чим була заведена спадкова справа за № 62433254.

Крім того, позивач вказує, що він, як спадкоємець п`ятої черги за законом, 04.10.2018 року звернувся до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 та усунення ОСОБА_2 від спадкування в порядку ст. 1224 ЦК України.

19.12.2018 року після набрання вироком суду відносно ОСОБА_2 законної сили, він звернувся до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В. з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак у процесі реєстрації спадкових прав він дізнався про існування іншої заведеної спадкової справи від 25.10.2018 року за №632022722 після смерті ОСОБА_9 у державного нотаріуса Першої Луцької державної нотаріальної контори Пастухової Н. В. та видачу нею свідоцтв про право на спадщину за законом на вищевказане нерухоме майно ОСОБА_2 від 09.11.2018 року, серія та номер 4-1481, та від 26.11.2018 року, серія та номер 4-1571.

Зважаючи на вищенаведене, позивач вважає, що неправомірними діями ОСОБА_2 та державного нотаріуса Пастухової Н. В., яка допустила відповідача до спадкування та видала свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно всупереч закону, порушено його право на спадкування за законом, як спадкоємця п`ятої черги.

Просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2018 року, посвідчене державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., серія та номер 4-1571, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, на квартиру АДРЕСА_1 , та від 09.11.2018 року, посвідчене державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., серія та номер 4-1481, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права. Просив суд ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем надано усі належні та допустимі докази, які свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 позбавив життя свою матір, засуджений за вчинення відносно спадкодавця злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а тому не має права на спадкування за законом. Покликається на те, що такі висновки, викладені і в пункті 4 Правових позицій Пленуму Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ, згідно з якими підставою усунення від спадкування є умисне позбавлення життя, а не наявність певного складу злочину, що призвів до цього. Тому ця норма застосовується у випадках як вчинення умисного вбивства, так і умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких сталася смерть. Факт вчинення зазначених дій встановлюється в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством.

У відзиві на апеляційну скаргу представники відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б давали законні підстави для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті його матері, яка на момент вчинення ОСОБА_2 злочину, а саме нанесення тяжких тілесних ушкоджень, не була спадкодавцем. Зазначають, що в даному випадку слід розмежовувати поняття «умисне вбивство» та «умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень», що спричинили смерть, із суб`єктивної сторони, тобто щодо ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій. Тому вважають, що замах на життя потерпілої чи умисне вбивство спадкодавця не здійснювалось. Отже, ОСОБА_2 не може бути усунутий від права на спадкування за ст. 1224 ЦК, адже склад злочину, передбаченого ст. 121 КК України, не відповідає підставам, вказаним у п. 1 ст. 1224 ЦК України. Також звертають увагу на те, що відповідача, як особу, засуджену до позбавлення волі, не можна позбавити права власності на житлове приміщення, в якому він проживав, оскільки цим будуть порушені його житлові права і після звільнення він фактично залишиться без житла.

Ухвалою апеляційного суду від 10 березня 2021 року постановлено судове засідання у даній справі, призначене на 15 березня 2021 року, проводити в режимі відеоконференції між ДУ «Дрогобицька виправна колонія (№40)» та Волинським апеляційним судом.

Згідно з положеннями ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд у складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Згідно з частинами першою п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не наведено в повному обсязі належних та допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обгрунтованості позовних вимог, та положення першого абзацу частини першої статті 1224 ЦК України не можуть бути застосовані до відповідача, ставлення винного ОСОБА_2 до смерті потерпілої є необережним.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 на праві особистої приватної власності належало наступне майно: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 (а.с. 6-10 том 1).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19.04.2019 року ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15 том 1).

Звертаючись до суду із даними вимогами, ОСОБА_6 стверджує, що ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його двоюрідною сестрою, що доводиться відповідними свідоцтвами та витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.24-29 т.1).

Відповідач ОСОБА_2 є сином спадкодавця ОСОБА_9 та згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкоємцем першої черги.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.08.2018 року та ухвалою Волинського апеляційного суду від 18.12.2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, згідно з яким останній спричинив своїй матері тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до її смерті, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

17.05.2018 року ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_9 до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В., у зв`язку з чим нею була заведена спадкова справа за № 62433254.

ОСОБА_6 , як спадкоємець п`ятої черги за законом, 04.10.2018 року звернувся до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 та усунення ОСОБА_2 від спадкування в порядку ст. 1224 ЦК України.

19.12.2018 року у зв`язку із набранням вироком суду відносно ОСОБА_2 законної сили позивач ОСОБА_6 звернувся до приватного нотаріуса Кухлевської М. В. для отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак у процесі реєстрації спадкових прав, стало відомо про існування іншої заведеної спадкової справи від 25.10.2018 року за №632022722 після смерті ОСОБА_9 державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В. та про видачу нею свідоцтв про право на спадщину за законом на зазначене нерухоме майно ОСОБА_2 від 09.11.2018 року, серія та номер 4-1481, та від 26.11.2018 року серія, та номер 4-1571.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із частиною першою статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.

Оскільки діяння, зазначені у частині першій статті 1224 ЦК України, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування.

За наявності постановлених у кримінальному судочинстві вказаних судових рішень, які набрали законної сили, особа, яка умисно позбавила життя спадкодавця, не має права на спадкування в силу закону.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 просив усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті його матері на підставі ч. 1 ст. 1224 ЦК України, оскільки відповідач умисно позбавив життя ОСОБА_9 .

Підставою для усунення особи від права на спадкування за ч. 1 ст. 1224 ЦК України є наявність в її діях вини у формі умислу.

Відповідно до ст. 23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

При цьому умислом, згідно з положеннями ст. 24 КК України, розуміється: прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання; непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Згідно з вироком суду від 22 серпня 2018 року ОСОБА_2 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю. Дав показання, що він дійсно при вказаних обставинах місця і часу, будучи в стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту з матір`ю умисно наніс їй тілесні ушкодження, які спричинили смерть, тобто усвідомлював значення і суспільно небезпечний характер своїх дій та можливих наслідків.

Враховуючи, що відповідач вчинив суспільно небезпечне діяння, а саме умисно спричинив тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, що потягли смерть ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність в його діях вини у формі умислу, що в свою чергу виключає можливість застосування ч. 1 ст. 1224 ЦК України, є помилковим та необґрунтованим.

Встановивши, що ОСОБА_2 умисно позбавив життя свою матір ОСОБА_9 , що підтверджено вироком Луцького міськрайонного суду Волинськогої області від 22 серпня 2018 року, зміненим ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року в частині посилання місцевого суду у вироку на непогашену судимість обвинуваченого ОСОБА_2 за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2012 року за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 119, ст. 70 КК України та обтяжуючу обставину як рецидив злочинів, апеляційний суд доходить висновку про те, що в силу закону ОСОБА_2 не має права на спадкування після смерті ОСОБА_9 відповідно до положень статті 1224 ЦК України.

До таких же висновків дійшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 08.12.2015 р. у справі №711/2924/15-ц, а також Верховний Суд у постанові від 28.12.2020 р. у справі №523/18014/17.

Отже, посилання апеляційної скарги на преюдиційні обставини, встановлені у вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року, є обґрунтованими.

Оскільки зазначеним вище вироком суд встановив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування у даній цивільній справі норми ч. 1 ст. 1224 ЦК України, тому дане судове рішення звільняє позивача від доказування.

Вказані обставини також спростовують доводи відповідача та його представників про відсутність підстав для застосування ст. 1224 ЦК України та відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Встановивши, що після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, а ОСОБА_6 , як двоюрідний брат спадкодавця та спадкоємець п`ятої черги за законом, прийняв спадщину, оскільки у встановлений статтею 1270 ЦК України строк подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, апеляційний суд доходить висновку про задоволення позову.

Апеляційний суд враховує, що відомості про інших спадкоємців першої та другої черг після смерті ОСОБА_9 , які б прийняли спадщину, суду не надані.

Доводи апеляційної скарги в частині незаконності виданих приватним нотаріусом Пастуховою Н. В. відповідачу свідоцтв про право на спадщину за законом на нерухоме майно заслуговують на увагу з наступних міркувань.

Усунення від права на спадкування чітко та змістовно відображене в ст. 1224 ЦК України та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5.

Відповідно до п.2.6. 2.7 глави 10 розділу ІІ Порядку спадкова справа підлягає обов`язковій реєстрації у книзі обліку і реєстрації спадкових справ, Алфавітній книзі обліку спадкових справ та у Спадковому реєстрі. При встановленні факту одночасного відкриття декількох спадкових справ (наприклад, за місцем проживання спадкодавця і за місцезнаходженням спадкового майна), спадкові справи, відкриті з порушенням вимог статті 1221 Цивільного кодексу України, повинні бути передані за належністю нотаріусу, до компетенції якого входить ведення цієї спадкової справи. При одночасному відкритті спадкових справ різними нотаріусами за місцем відкриття спадщини спадкова справа передається до того нотаріуса, у якого згідно з паперовими носіями відкрито спадкову справу раніше.

Якщо хтось зі спадкоємців бажає усунути іншого спадкоємця від права на спадщину та має намір звернутись до суду за визнанням такого факту, він зобов`язаний письмово повідомити про свій намір нотаріуса та подати нотаріусу заяву відповідного змісту до видачі Свідоцтва про право на спадщину. А нотаріус, в свою чергу, зобов`язаний прийняти від спадкоємця цю заяву і зареєструвати її в Журналі реєстрації вхідних документів та приєднати до спадкової справи, а потім відкласти видачу свідоцтва про право на спадщину і діяти відповідно до п.п. 4.13 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, згідно з яким вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом (Додаток 2).

Згідно з п.п. 4.13 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця; необхідності отримання нотаріусом від заінтересованих осіб згоди на подачу спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини згідно з вимогами частини другої статті 1272 Цивільного кодексу України. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

В силу того, що позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом є похідними від усунення спадкоємця першої черги від права на спадкування, такі вимоги підлягають також до задоволення.

Суд, належним чином не встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, неправильно застосувавши норми матеріального права, дійшов помилкового висновку про те, що вимога про усунення від спадкування відповідача в даному випадку не підлягає до задоволення в силу того, що при вчиненні ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, його умисел не був направлений на позбавлення життя своєї матері.

Враховуючи викладене, висновок суду є хибним і з огляду на те, що оскільки одночасне настання наведених вище обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності підтверджено відповідними доказами, тому відповідач ОСОБА_2 , як спадкоємець, не мав права на спадкування та підлягає усуненню від спадкування за законом після смерті матері.

Доводи апеляційної скарги спростовують встановлені судом першої інстанції у справі обставини та висновки, які викладені у рішенні суду, дають законні та обґрунтовані підстави для переоцінки доказів, які містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду, однак суд не взяв їх до уваги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги являються суттєвими і дають підстави для висновку про її задоволення та необхідність скасування рішення суду і задоволення позову.

Разом з тим, на думку колегії суддів, доводи відповідача та його представників щодо порушення житлових прав ОСОБА_2 у разі задоволення позову є безпідставними, оскільки усунення від права на спадкування не тягне за собою позбавлення права на проживання у спірному житлі. Такий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 року в справі №523/18014/17.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що постановою апеляційного суду апеляційну скаргу задоволено частково, оскаржене судове рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення по суті позовних вимог, тому відповідно до вимог процесуального закону (ст.141 ЦПК), з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 409,60 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позову та 2114,40 грн за подачу апеляційної скарги, а всього 3542 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , подану його представником ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_5 , нотаріуси - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про усунення від права на спадкування та визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати недійсними:

- Свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 листопада 2018 року, посвідчене державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Наталією Володимирівною, серія та номер 4-1571, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101, на квартиру АДРЕСА_1 ;

- Свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 листопада 2018 року, посвідчене державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Наталією Володимирівною, серія та номер НОМЕР_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:01, на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 1 409 (одну тисячу чотириста дев`ять) грн 60 коп. понесених витрат по сплаті судового збору в суді першої інстанції та 2 114 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 3 524 (три тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: