Постанова

Іменем України

22 березня 2021 року

м. Київ

справа № 202/814/19

провадження № 61-6051св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначив, що між ним та ОСОБА_2 було укладено чотири нотаріально посвідчених договори про позику грошей, а саме, договір від 26 жовтня 2012 року № 1656 на суму 44 280,00 грн на строк до 26 листопада 2012 року, договір від 29 квітня 2013 року № 579 на суму 214 200,00 грн на строк до 29 травня 2013 року, договір від 29 травня 2013 року № 670 на суму 128 520,00 грн на строк до 29 червня 2013 року, договір від 16 вересня 2013 року № 1157 на суму 87 740,00 грн на строк до 16 жовтня 2013 року.

Вказував, що строк виконання зобов`язання настав та за всіма договорами позики були вчинені виконавчі написи і відкриті виконавчі провадження в Індустріальному відділ державної виконавчої служби м. Дніпра.

Зазначав, що на теперішній час ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, борг так і не повернув.

Посилаючись на те, що своїми діями ОСОБА_2 завдав йому збитків, відшкодування яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 борг у розмірі 1 392 734,81 грн, який складається з: заборгованості за договором позики № 1656 у розмірі 44 280,00 грн, відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 83 895,86 грн та відсотків з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 8 133,73 грн; заборгованості за договором позики № 579 у розмірі 214 200,00 грн, відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 352 992,33 грн та відсотків з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 29 788,47 грн; заборгованості за договором позики № 670 у розмірі 128 520 грн, відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 242 667,92 грн та відсотків з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 21 401,22 грн; заборгованості за договором позики № 1157 у розмірі 87 740,00 грн, відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 165 290,82 грн та відсотків з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 13 824,46 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 травня 2019 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму індексу інфляції у розмірі 844 846, 93 грн, з яких за договором позики від 26 жовтня 2012 року № 1656 у розмірі 83 895,86 грн за період з 26 листопада 2012 року по 14 січня 2019 року; за договором позики від 29 квітня 2013 року № 579 у розмірі 352 992,33 грн за період з 29 травня 2014 року по 14 січня 2019 року; за договором позики від 29 травня 2013 року № 670 у розмірі 242 667,92 грн за період з 29 червня 2013 року по 14 січня 2019 року; за договором позики від 16 вересня 2013 року № 1157 у розмірі 165 290,82 грн за період з 16 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму трьох відсотків річних у розмірі 73 147,88 грн, з яких за договором позики від 26 жовтня 2012 року № 1656 у розмірі 8 133,73 грн; за договором позики від 29 квітня 2013 року № 579 у розмірі 29 788,47 грн; за договором позики від 29 травня 2013 року № 670 у розмірі 21 401,22 грн; за договором позики від 16 вересня 2013 року № 1157 у розмірі 13 824,46 грн.

Ухвалюючи указане судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договорами позики задоволенню не підлягають, оскільки щодо вищевказаних договорів позики вчинено виконавчі написи та відкрито виконавчі провадження. Позивачем не надано доказів щодо скасування чи визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, а також доказів стосовно стадії виконавчих проваджень, а тому стягнення судом боргу за договорами позики призведе до подвійного стягнення суми боргу з відповідача.

Разом з тим, встановивши факт отримання відповідачем у позивача у борг коштів та факт не повернення цих коштів у визначений в розписках строк, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних відповідно до наданого позивачем розрахунку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості з індексу інфляції у загальному розмірі 535 938,24 грн, яка складається з заборгованості з: індексу інфляції за договором позики від 26 жовтня 2012 року № 1656 за період з 27 листопада 2012 року по 12 червня 2014 року у розмірі 4 972,64 грн, заборгованості з індексу інфляції за договором позики від 29 квітня 2013 року № 579 за період з 30 травня 2014 року по 14 січня 2019 року у розмірі 324 834,30 грн, заборгованості з індексу інфляції за договором позики від 29 травня 2013 року № 670 за період з 30 червня 2013 року по 14 січня 2019 року у розмірі 194 900,58 грн та заборгованості з індексу інфляції за договором позики від 16 вересня 2013 року № 1157 за період з 17 жовтня 2013 року по 04 серпня 2014 року у розмірі 11 230,72 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості з трьох відсотків річних у загальному розмірі 61 775,38 грн, яка складається з заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики від 26 жовтня 2012 року № 1656 за період з 27 листопада 2012 року по 12 червня 2014 у розмірі 2 045,37 грн, заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики від 29 квітня 2013 року № 579 за період з 30 травня 2014 року по 14 січня 2019 року у розмірі 36 179,26 грн, заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики від 29 травня 2013 року № 670 за період з 30 червня 2013 року по 14 січня 2019 року у розмірі 21 380,09 грн та заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики від 16 вересня 2013 року № 1157 за період з 17 жовтня 2013 року по 04 серпня 2014 року у розмірі 2 170,66 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 673,01 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 009,15 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми підлягають до задоволення лише частково, з таких підстав:

- за договором позики від 26 жовтня 2012 року № 1656, строк виконання якого було визначено до 26 листопада 2012 року та за яким ОСОБА_2 надані грошові кошти у розмір 44 280,00 грн, 30 квітня 2014 року було вчинено виконавчий напис № 393, який був виконаний 13 червня 2014 року, тобто зобов`язання було виконане через 562 дні, а отже до стягнення підлягає сума інфляції за період невиконання зобов`язання з 27 листопада 2012 року по 12 червня 2014 року у розмірі 4 972,64 грн, що розраховується шляхом множення суми заборгованості, на момент її виникнення, на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), а також сума 3% річних у розмірі 2 045,37 грн, що розраховується за формулою: С х 3 х Д / 365 / 100 наступним чином 44 280 х 3 х 562 : 365 : 100 = 2 045,37);

- даних стосовно виконання виконавчого напису за договором позики від 29 квітня 2013 року № 579, строк виконання якого було визначено до 29 травня 2013 року та за яким ОСОБА_2 були надані грошові кошти у розмірі 214 200,00 грн, матеріали справи не містять, а тому до стягнення з відповідача ОСОБА_2 підлягає сума інфляції за період невиконання зобов`язання з 30 травня 2013 року по 14 січня 2019 року (в межах позовних вимог) у розмірі 324 834,30 грн, що розраховується шляхом множення суми заборгованості, на момент її виникнення, на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а також сума 3% річних у розмірі 36 179,26 грн, що розраховується наступним чином 214 200 х 3 х 2055 : 365 : 100 = 36 179,26);

- за договором позики від 29 травня 2013 року № 670, строк виконання якого було визначено до 29 червня 2013 року та за яким ОСОБА_2 були надані грошові кошти у розмірі 128 520,00 грн, 08 липня 2014 року було вчинено виконавчий напис № 643, даних стосовно виконання якого надано не було, а отже до стягнення підлягає сума інфляції за період невиконання зобов`язання з 30 червня 2013 року по 14 січня 2019 року (в межах заявлених позовних вимог) у розмірі 194 900,58 грн, що розраховується шляхом множення суми заборгованості, на момент її виникнення, на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а також сума 3% річних у розмірі 21 380,09 грн., що розраховується наступним чином 128 520 х 3 х 2 024 : 365 : 100 = 21 380,09);

- за договором позики від 16 вересня 2013 року № 1157, строк виконання якого було визначено до 16 жовтня 2013 року та за яким ОСОБА_2 були надані грошові кошти у розмірі 87 740,00 грн, 11 червня 2014 року було вчинено виконавчий напис № 555, який був виконаний 05 серпня 2014 року, тобто зобов`язання було виконане через 301 день, а отже до стягнення підлягає сума інфляції за період невиконання зобов`язання з 17 жовтня 2013 року по 04 серпня 2014 року у розмірі 11 230,72 грн, що розраховується шляхом множення суми заборгованості, на момент її виникнення, на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а також сума 3% річних у розмірі 2 170,66 грн, що розраховується наступним чином 87 740 х 3 х 562 : 365 : 100 = 2 170,66).

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки за всіма договорами позики були вчинені виконавчі написи нотаріуса та усі вони подані на виконання до Індустріального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра, то вимоги про стягнення саме сум боргу за договорами усіма чотирма позики є необґрунтованими.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У березні 2020 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- не звернув увагу на те, що зобов`язання за договорами позики: від 26 жовтня 2012 року № 1656 та від 16 вересня 2013 року № 1157 було виконано в межах та внаслідок вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях № 43174924 та № 43675821 і погашення заборгованості за цими зобов`язаннями відбувалось рівними частинами;

- помилково зробив розрахунок сум стягнення за статтею 625 ЦК України без урахування постійного зменшення суми боргу за зобов`язаннями;

- не встановив у якому стані, на дату звернення позивачем до суду, перебував виконавчий напис № 643, який було вчинено за договором позики від 29 травня 2013 року № 670, та виконавчий напис № 643, який було вчинено за договором позики від 29 квітня 2013 року № 579;

- не перевірив наявність між сторонами правовідносин за договорами позики виходячи із дійсного змісту та достовірності документів, на підставі яких доказується факт укладення договорів позики і їх умов;

- не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19, постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У квітні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду клопотання про зупинення дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Клопотання обґрунтовано тим, що постановами приватного виконавця від 18 березня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 202/814/19, накладено арешт на кошти боржника, постановою від 06 квітня 2020 року проведено опис та накладено арешт на майно боржника, а тому існує об`єктивна необхідність у зупиненні дії оскаржуваного судового рішення.

У червні 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Клопотання обґрунтовано тим, що постановами приватного виконавця від 18 березня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 202/814/19, накладено арешт на кошти боржника, постановою від 03 квітня 2020 року проведено опис та накладено арешт на майно боржника, цією ж постановою встановлено обмеження права користування нерухомим майном та призначено відповідальним зберігачем ОСОБА_1 а тому існує об`єктивна необхідність у зупиненні виконання оскаржуваного судового рішення. На переконання заявника, примусове виконання оскаржуваного судового рішення призведе до порушення права користування та володіння майном не тільки його а і членів його родини.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_2 від інших учасників справи не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

02 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за вищезазначеною касаційною скаргою ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), витребувано матеріали справи № 202/814/19 із Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року клопотання ОСОБА_2 задоволено, зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

У вересні 2020 року матеріали справи № 202/814/19 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її винесено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 жовтня 2012 року укладений нотаріально посвідчений договір № 1656 про позику грошей, згідно якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 44 280,00 грн, які зобов`язався повернути не пізніше 26 листопада 2012 року.

29 квітня 2013 року укладений нотаріально посвідчений договір № 579 про позику грошей, згідно якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 214 200,00 грн, які зобов`язався повернути не пізніше 29 травня 2013 року.

29 травня 2013 року укладений нотаріально посвідчений договір № 670 про позику грошей, згідно якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 128 520,00 грн, які зобов`язався повернути не пізніше 29 червня 2013 року.

16 вересня 2013 року укладений нотаріально посвідчений договір № 1157 про позику грошей, згідно якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 кошти в розмірі 87 740,00 грн, які зобов`язався повернути не пізніше 16 жовтня 2013 року.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначав, що на всі вищевказані договори позики були вчинені виконавчі написи, за якими Індустріальним відділом державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження.

Заяву про застосування позовної давності до вимог позову у цій справі відповідачем заявлено не було.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором позики, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позовні вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми на підставі статі 625 ЦПК України підлягають задоволенню лише частково, з огляду на період прострочення відповідачем сплати заборгованості за кожним з договорів позики.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки за всіма договорами позики вчинені виконавчі написи нотаріуса і вони подані на виконання до Індустріального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра, то позовні вимоги про стягнення саме сум боргу за договорами усіма чотирма позики є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не перевірив наявність між сторонами правовідносин за договорами позики виходячи із дійсного змісту та достовірності документів, на підставі яких доказується факт укладення договорів позики і їх умов, є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення апеляційного суду.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19, постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, є безпідставними з урахуванням того, що у наведених заявником постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду встановлено різні фактичні обставини справ.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що зобов`язання за договорами позики: від 26 жовтня 2012 року № 1656 та від 16 вересня 2013 року № 1157 було виконано в межах та внаслідок вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях № 43174924 та № 43675821 і погашення заборгованості за цими зобов`язаннями відбувалось рівними частинами, Верховний Суд відхиляє, оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, лише перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Інші доводи касаційної скарги зводяться незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, що їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування вказаного судового рішення.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання оскаржуваного судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року, то воно підлягає поновленню з огляду на закінчення розгляду цієї справи касаційним судом.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик