провадження № 22-ц/824/42/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Тетяна Леонідівна, про визнання недійсними заяви та пунктів договорів купівлі-продажу, визнання земельної ділянки і садового будинку спільною сумісною власністю подружжя, стягнення компенсації вартості майна, визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати недійсною його заяву від 21 жовтня 2015 року за реєстровим № 1160, посвідчену приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л., в якій стверджується, що садовий будинок та земельна ділянка набуваються відповідачем в особисту приватну власність; визнати недійсним п. 10 договору купівлі-продажу садового будинку від 21 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 1165; визнати недійсним п. 10 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 1161; визнати земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», кадастровий номер :02:002:0326, площею 0,06 га, вартістю 146 740 грн., та садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 208,3 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м., який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5, вартістю 3 380 000 грн., спільною сумісною власністю подружжя; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 вартості земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», кадастровий номер :02:002:0326, площею 0,06 га, вартістю 146 740 грн., в розмірі 73 370 грн., залишивши земельну ділянку у власності відповідача; визнати за позивачем право власності на 1/2 частку садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 208,3 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м., який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5, вартістю 3 380 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 серпня 2015 року між сторонами було укладено шлюб. Сімейне життя у сторін не склалось, спільних малолітніх або неповнолітніх дітей сторони не мають. За час шлюбу на ім`я відповідача сторонами за спільні кошти було придбано наступне майно: земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», площею 0,06 га, вартістю 146 740 грн., на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2015 року; садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 208,3 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м., вартістю 3 380 000 грн., на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 21 жовтня 2015 року. Відповідач не визнає вказане майно спільною сумісною власністю сторін і рівність часток цієї власності, так як у пунктах 10 вказаних договорів вказано, що відповідач за згодою позивача, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом, стверджує той факт, що земельна ділянка набувається відповідачем в особисту приватну власність. Позивач вважає зазначені пункти договорів купівлі-продажу такими, що не відповідають вимогам законодавства та дійсним намірам позивача, а тому повинні бути визнані недійсними. Позивач вказує на те, що він є громадянином Ірландії, не володіє українською та російською мовами, сторони між собою спілкуються виключно англійською мовою. Після укладення шлюбу з 09 березня 2016 року позивач почав відвідувати курси російської мови рівня А1 і пройшов 42 академічні години, що підтверджується довідкою Центру розвитку мов. Дана обставина свідчить про те, що на момент укладення вказаних договорів позивач не розумів українську мову, а тому не розумів зміст підписаної ним заяви, про яку йде мова у пунктах 10 оспорюваних договорів. Під час укладення зазначених договорів перекладача не було. При цьому, приватний нотаріус, яка посвідчувала договори, ніяких пояснень стосовно них не давала, письмового перекладу заяви з української на англійську не здійснювалось, усного перекладу під час оформлення договорів та підписання заяви також не було. Позивач вказував, що у разі здійснення такого перекладу оспорювана заява не була б ним підписана. На думку позивача, придбане майно є спільним, оскільки було придбано за час шлюбу за спільні кошти для проживання їх родини. Позивач не надавав згоду на придбання спірних житлового будинку і земельної ділянки в особисту власність відповідача, підписав заяву, не розуміючи тексту в оспорюваних договорах та заяві, а тому пункти 10 даних правочинів та заява повинні бути визнані судом недійсними, так як вказана заява була підписана під впливом помилки. Позивач зазначає, що він витратив багато коштів на облаштування спірного садового будинку, проживає у ньому, сплачує комунальні послуги та до березня 2018 року членські внески. Сторони були знайомі ще з 2013 року, подорожували разом, ще до шлюбу у них були плани придбати власне житло для спільного проживання і вони спільно вели переговори з брокером щодо цього.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано вжиті на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2018 року заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 208,3 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м., який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд не застосував п. 1 Глави 4 та вимоги пункту 10 Глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/ від 22 лютого 2012 року. Позивачем доведено факт підписання заяви від 21 жовтня 2015 року саме внаслідок помилки, а не власного недбальства, як зазначив суд у рішенні. ОСОБА_5 не може бути свідком у справі, оскільки вона не була присутня під час підписання заяви. Покази даного свідка суперечать іншим письмовим доказам, що містяться у справі та які підтверджують, що позивач у момент укладення оскаржуваного договору не розумів ні українську, ні російську мову. Відповідач не спростувала переписку у вайбері між нею, позивачем та брокером. Суд помилково встановив рівень володіння позивачем українською мовою, помилково прийняв копію попереднього договору купівлі-продажу спірного майна, що укладений ще до шлюбу. Попередній договір купівлі-продажу спірного майна припинив свою дію, оскільки сторони не уклали основний договір купівлі-продажу до 01 серпня 2015 року, як це було визначено умовами попереднього договору. Податкові декларації за 2012-2015 роки на суму 1 453 329 грн. як доказ придбання спірного майна в особисту власність не спростовують презумпцію спільності права подружжя на майно, набуте у шлюбі. Дохід є значно меншим від вартості майна, придбаного за договорами. Відповідач не довела, що спірне майно придбано за її особисті кошти. Надані декларації можуть свідчити про фінансовий стан відповідача, але ніяким чином не підтверджують, що саме за ці кошти придбавалося нерухоме майно. Суд не застосував до даного виду правовідносин ч. 3 ст. 203 ЦК України. Позивач помилявся під час підписання ним оскаржуваної заяви, оскільки через відсутність нотаріального перекладу зміст підписаної ним заяви суперечить його волі та намірам. Підписуючи заяву, позивач вважав і був впевнений, що придбане майно буде належати йому так само, як і його дружині. Нотаріус порушила вимоги закону і не запросила на посвідчення даної угоди перекладача, який би мав би зробити офіційний переклад заяви та роз`яснити позивачу зміст підписаної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що позивачем не доведено підписання заяви внаслідок помилки. Доводи позивача в частині не володіння рівнем мови, необхідним для розуміння змісту заяви, фактично зводяться до переоцінки доказів на його користь та оцінки неналежних доказів. Позивач безпідставно вважає попередній договір купівлі-продажу спірного майна припиненим. Позивач не надав доказів, що він приймав фінансову участь у придбанні майна. Матеріали справи містять докази того, що позивач не міг використовувати свої заощадження на момент укладення договорів. Зазначена позивачем презумпція набуття майна не розповсюджується на особисте майно другого з подружжя, яке було придбано за особисті кошти одного з подружжя та щодо якого сторони дійшли згоди, що таке майно набувається в особисту приватну власність одним з подружжя.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Ірландії.

16 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 794, відповідно до якого сторони погодили до 01 серпня 2015 року укласти договори купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0326, площею 0,06 га, та садового будинку, що розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», і відповідач сплатила продавцю в рахунок належних за основним договором платежів 63 000 грн. (а.с.108, Т.1).

27 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.8, Т.1).

За час шлюбу на ім`я ОСОБА_3 було придбано наступне майно:

- земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Круглик, садівниче товариство «Скіф», кадастровий номер :02:002:0326, площею 0,06 га, вартістю 146 740 грн., на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 1161;

- садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 208,3 кв.м, житловою площею 49,4 кв.м, який складається із садового будинку А-2, навіс Б, В, замощення І, свердловина ІІ, зливна яма ІІІ, огорожа № 1-5, вартістю 496 539 грн., на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 21 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. за реєстровим № 1165.

У пунктах 10 договорів купівлі-продажу зазначено, що ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Хоменко Т.Л. , приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 21 жовтня 2015 року за реєстровим № 1160, в якій стверджується той факт, що земельна ділянка та садовий будинок набуваються ОСОБА_3 в особисту приватну власність (а.с.9-11, 103-107, Т.1).

Згідно з наданими суду копіями податкових декларацій платника податків-фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2012-2015 роки отримала прибуток в розмірі 1 453 329 грн.

Як вбачається з виписки по особовому рахунку у du Pasquier&Co (Уан Беттері Парк Плаза Нью-Йорк) ОСОБА_1, у період з 01 липня 2015 року по 30 вересня 2015 року кошти з даного рахунку не знімались, а, навпаки, рахунок було поповнено на 4 245 доларів США (а.с.181, Т.1).

ОСОБА_1 було надано виписки по його рахунку в Приватбанк за період з 11 квітня 2015 року по 11 квітня 2018 року (а.с.183-191, Т.1).

З 09 березня 2016 року по 20 квітня 2016 року ОСОБА_1 відвідував курси російської мови рівня А1 і пройшов 42 академічні години, що підтверджується довідкою Центру розвитку мов від 16 травня 2018 року (а.с.201, Т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було набуте саме в особисту власність відповідача. Суду не було доведено, що оспорювана заява є недійсною.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зважаючи на зміст ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого на ім`я ОСОБА_3 було придбано садовий будинок та земельну ділянку. Під час посвідчення договорів ОСОБА_1 погодився з тим, що земельна ділянка та садовий будинок набуваються ОСОБА_3 в особисту приватну власність, про що свідчить його заява. Факт підписання такої заяви позивачем не заперечується.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що придбане ним майно є спільним, оскільки було придбано за час шлюбу за спільні кошти для проживання родини. Заява була підписана позивачем внаслідок помилки, оскільки він не розумів українську мову, за інших обставин, він таку заяву не підписав би.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

З огляду на ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Згідно з роз`яснень, викладених у п. 5, 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зробив висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказав, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

З матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином Ірландії, спілкується англійською мовою, яка є для нього рідною. Належних доказів володіння українською мовою в обсязі, достатньому для розуміння змісту оспорюваної заяви та змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу суду не надано.

У зв`язку з цим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги та позовної заяви в частині не розуміння позивачем української мови та не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_5 , яка вказувала на достатність володіння позивачем українською та російською мовами, з огляду на своє особисте уявлення про термін достатності.

Зазначені покази з беззаперечністю не можуть свідчити про розуміння позивачем змісту оспорюваних заяви та договорів купівлі-продажу.

Отже, за відсутності об`єктивних та беззаперечних доказів протилежного, колегія суддів погоджується з доводами позивача в частині не володіння ним українською мовою, а, відтак, і не розуміння змісту підписаних ним документів.

За таких обставин, висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що підписання ОСОБА_1 документів, зміст яких йому не був відомий, свідчить про його власне недбальство, що у відповідності до роз`яснень вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року не є підставою до визнання правочинів недійсними.

Таким чином, позивач допустив помилку в частині змісту оспорюваних ним заяви та договорів виключно внаслідок власного недбальства, оскільки, підписуючи документи завідомо розумів, що зміст останніх йому достеменно не відомий.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що позивач не міг звернутись до незалежного перекладача та не міг відкласти підписання оспорюваних правочинів до отримання перекладу документів, які йому пропонувались до підписання.

Серед іншого, позивач посилається на порушення пункту 1 Глави 4 та вимоги пункту 10 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та вказує, що нотаріус порушила вимоги закону і не запросила на посвідчення даної угоди перекладача, який би мав зробити офіційний переклад заяви та роз`яснити позивачу зміст підписаної заяви.

Відповідно до п. 1 Глави 4 та вимоги пункту 10 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє.

Разом з тим, правомірність дій нотаріуса, який посвідчив подану ОСОБА_1 заяву, не впливає на суть та обставини допущеної позивачем помилки.

У даному випадку, навіть у разі допущення порушення вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України зі сторони нотаріуса, зазначене не спростовує факту допущення позивачем помилки внаслідок власного недбальства, яке полягало в підписанні документів, зміст яких позивач не розумів. За таких обставин, зазначені доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову судом апеляційної інстанції.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними п. 10 договорів купівлі-продажу, визнання садового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю, стягнення грошової компенсації за Ѕ частину земельної ділянки, визнання права власності на Ѕ частину садового будинку є похідними від вимоги про визнання недійсною заяви, якою позивач підтвердив, що нерухоме майно купується в особисту власність дружини. У зв`язку з відсутністю підстав для визнання недійсною заяви похідні вимоги задоволенню не підлягають.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. Однак, при цьому, суд виходив з невірних мотивів.

Так, суд вважав встановленою ту обставину, що садовий будинок був придбаний за 3 380 000 грн. на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2015 року.

Разом з тим, в оспорюваних договорах зазначено, що продаж садового будинку за домовленістю сторін вчинено за 496 539 грн., а продаж земельної ділянки здійснено за 146 740 грн. (а.с.103, 105, Т.1). Зазначені суми відповідають сумі доходів відповідача отриманих за 2012-2014 роки (а.с.11-14, Т.2), що по суті спростовує доводи позивача щодо неможливості придбання відповідачем земельної ділянки та будинку за свої особисті кошти.

Згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір купівлі продажу земельної ділянки та садового будинку в частині ціни продажу сторонами не оскаржувався, відтак, не існує судового рішення про визнання їх недійсними в частині ціни.

Отже, доводи позовної заяви в частині придбання відповідачем садового будинку вартістю 3 380 000 грн. та висновки суду першої інстанції (а.с.123, Т.2) в цій частині є не обґрунтованими та суперечать вчиненому сторонами правочину.

Попередній договір від 16 червня 2015 року, в якому зазначено, що продавець згоден продати, а покупець купити земельну ділянку та садовий будинок за 2 646 000 грн., не може бути прийнятий до уваги, оскільки він припинив свою дію через не укладення сторонами основного договору у визначений в попередньому договорі строк.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Отже, посилання позивача на ціну земельної ділянки та садового будинку з огляду на їх визначення в попередньому договорі є безпідставними та не можуть бути взяті до уваги судом.

Також апеляційний суд вважає безпідставним посилання позивача на його переписку з відповідачем та брокером в меседжері «Viber», оскільки з зазначеної переписки неможливо беззаперечно підтвердити її здійснення саме з відповідачем. Крім того, зазначена переписка, навіть у разі доведення її здійснення сторонами, не спростовує висновків суду про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Так, по своїй суті зазначена переписка вказує на певні переговори та домовленості осіб, які її здійснювали. Однак, вона ні в якому разі не доводить, що після здійснення такої переписки сторони зобов`язані вчинити чи обов`язково вчинили правочини на умовах, про які йшла мова в зазначеній переписці.

Також зазначені обставини не спростовують факту проявленого позивачем недбальства, що виразилось в підписанні документів, зміст яких він не розумів, а, відтак, проявляючи розумну обачність мав можливість усвідомлювати, що підписані ним правочини можуть не відповідати його волі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Згідно з вимогами ст. 376 ЦПК України підставами для зміни рішення є, зокрема, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 22 березня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.