Справа № 363/785/20 Головуючий 1 інстанція- Рудюк О.Д.
Провадження № 22-ц/824/4078/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 березня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 12 грудня 2011 року між банком і відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2700 грн. із сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 23 січн 2020 року становить 14320,49 грн., з яких тіло кредиту - 7752,05 грн., проценти - 2109,10 грн., пеня - 3301,22 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 658,12 грн. Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 14320,49 грн. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2020 року у задоволенні позову ідмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про пропуск ПриатБанком строку позовної давності за вимогами про повернення кредитних коштів. Вирішуючи спір, суд не врахував, що відповідно до правил користування платіжною карткою на самій картці вказано

- 2 -

строк її дії, до якого вона дійсна, а оскільки повернення кредиту визначено щомісячними платежами, то відповідно строком повернення кредиту в повному обсязі є останній день місяця строку дії картки. Таке узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 щодо перебігу позовної давності з моменту спливу дії картки та птримано Верховним Судом постанвоі від 06 березня 2018 року у справі № 2120/12694/12. Відповідачкою отримано кілька платіжних карток, остання з яких мала строк дії до березня 2021 року, що виключає пропуск банком позовної давності.

Відповідачка ОСОБА_1 , яка отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги з додатками електронною поштою, відзив на апеляційну скаргу до суду не подав. Подала електронною поштою заяву, в якій заперечила проти апеляційної скарги, просила рішення залишити бз змін.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 14320,49 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення тіла кредиту (використаних позичальницею коштів), суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка ОСОБА_1 не виконала обумовлених кредитним договором обов`язків по поверненню використаних кредитних коштів і має заборгованість за тілом кредиту, що у свою чергу свідчить про порушення прав кредитора. Водночас порушені права АТ КБ «ПриватБанк»захисту не підлягають у зв`язку із пропуском банком встановленого законом строку звернення до суду за захистом свого права на підставі поданої відповідачкою заяви.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 грудня 2011 рокувідповідачка ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та заповнила і підписала анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачці грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2700 грн., що стверджується копією анкети-заяви (а.с.10), копією паспорта (а.с.27) та розрахунком боргу (а.с.4-9).

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які грунтуються на кредитних

- 3 -

правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

При цьому анкета-заява відповідачки про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг не містить відомостей ні про розмір процентів за користування коштами, ні про порядок застосування і розмір пені і штрафних санкцій.

Також, судом встановлено, що відповідачка користувалася кредитними коштами проте погашення кредиту здійснила лише один раз шляхом поповнення рахунку через банкомат, яке відбулося 11 серпня 2016 року на суму 190 грн., після чого оплати на погашення кредиту відповідачкою не вносилися, що стверджується наданими банком до суду першої інстанції розрахунком боргу та випискою з рахунку щодо руху коштів (а.с.4-9,64-68).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі, а за періодичними платежами з моменту несплати кожного простроченого платежу(правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 п.59).

Встановлено, що анкета-заява позичальниці від 12 грудня 2011 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.

За таких обставин, суд вірно визначився з моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором - з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, та вірно визначив, що перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу ОСОБА_1 по кредиту, тобто з 11 серпня 2016 року.

Встановивши, що єдиний платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 внесла 11 серпня 2016 року, а з позовом до суду банк звернувся 24 лютого 2020 року, суд дійшов правильного висновку про відмову у позові з підстав пропуску позивачем

- 4 -

позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою у справі.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про пропуск банком строку позовної давності, оскільки відповідно до правил користування платіжною карткою на картці вказано строк її дії, а тому строком повернення кредиту в повному обсязі є останній день місяця строку дії картки, відповідачкою отримано кілька платіжних карток, остання з яких мала строк дії до березня 2021 року, що виключає пропуск банком позовної давності, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Встановлено, що «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку» не були підписані ОСОБА_1 , відповідно вони не є частиною кредитного договору б/н від 12 грудня 2011 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 .

Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Крім того, як вище вказувалося анкета-заява позичальниці від 12 грудня 2011 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.

За таких обставин, суд вірно визначив, що перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу ОСОБА_1 по кредиту.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах за участю ПриватБанку сформовано Верховним Судом у ряді постанов: від 05 вересня 2019 року у справі № 697/1307/17, від 21 вересня 2020 року у справі № 314/5082/17 та від 15 січня 2021 року у справі № 494/366/19, де залишаючи без змін судові рішення про відмову у позові з підстав пропуску позовної давності, Верховний Суд зазначив, що перебіг позовної давності у випадку отримання платіжної картки починається з моменту сплати позичальником останнього платежу по кредиту.

Посилання у касаційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 19 березня 2014 року №6-14цс14, про те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору, безпідставні, оскільки стосуються інших фактичних обставин.

Зокрема у вказаній справі, судами було встановлено, що сторонами було погоджено правила користування платіжною карткою, відповідно до яких граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

У даній справі між сторонами кредитного договору не було погоджено графік погашення чергових платежів та те, що кінцевий строк погашення відповідає строку дії картки.

Також, колегія суддів погоджується із висновками суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення процентів у розмірі 2109,10 грн., пені - 3301,22 грн. та штрафів: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 658,12 грн.

Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції вірно виходив з того, що анкета-заява ОСОБА_1 не містить відомостей ні про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, ні про розмір неустойки (штрафи), а доданий до позову витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідачки, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку

- 5 -

розміру процентів за користування коштами - 30 % річних, та розміру неустойки і як наслідок необгрунтованість вимог позивача в цій частині.

При цьому, колегія суддів зазначає, що проценти за користування коштами можуть бути визначені, як за домовленістю сторін у договорі, так і встановлені законом (ст.1048 ЦК України). Підставами позову в даній справі банк зазначив стягнення саме процентів, визначених договором, що не знайшло свого підтвердження. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, позивачем не заявлялося.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення процентів та неустойки не грунтуються на вимогах закону.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

За змістом ст.10561 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Як вище вказувалося в матеріалах справи наявна анкета-заява, на підставі якої відповідач отримав грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів за користування грошовими коштами, що вказує на відсутність між сторонами домовленості про їх розмір, та у свою чергу свідчить про безпідставність застосування банком у розрахунку процентів за користування коштами у розмірі 30 % річних, а також підвищених процентів 34,8 % та 43,2 % річних.

Окрім того, у анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що свідчить про недотримання вимогч.1 ст.547 ЦК України про укладення у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання.

За таких обставин з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати процентів та неустойки (штрафу, пені), вимоги банку в цій частині не грунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що

- 6 -

сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомився, погодився і мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вже зазначалося, Умови та правила не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення процентів.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

- 7 -

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: