Справа № 279/5607/18
Провадження № 2/369/550/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2021 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Новіцькій М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на праві спільної сумісної власності на майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі у порядку проведення його поділу та відшкодування вартості частки спільного майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на праві спільної сумісної власності на майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі у порядку проведення його поділу та відшкодування вартості частки спільного майна, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.08.2012 року, від якого дітей не мають. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01.12.2015 року, яке набрало законної сили 28.12.2015 року, шлюб між нею та відповідачем розірвано. За час шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 у таких частках: відповідач 83/100, позивач 17/100. Також було придбано автомобіль марки «KIA Cerato», 2011 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1 . Також позивачка вказувала, що відповідачем було придбано мотоцикл, однак марка та номерні знаки невідомі.

Позивач ОСОБА_1 вважала, що за час проживання в квартирі її вартість збільшилась, а тому збільшилась її частка у праві власності на квартиру, і тому просила поділити майно (квартиру, автомобіль, мотоцикл) в річних частинах.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просила в порядку поділу майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності, визнати на праві спільної сумісної власності в рівних частинах майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль «KIA Cerato», 2011 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1 , білого кольору, та мотоцикл за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на її користь в рахунок відшкодування вартості частки спільного майна подружжя Ѕ частини автомобіля «KIA Cerato», 2011 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1 , білого кольору, та Ѕ частину мотоцикла на загальну суму 140000 грн..

В послідуючому позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій зазначала, що 15 грудня 2018 року відповідач продав автомобіль марки «KIA Cerato», 2011 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1 , який в подальшому був перереєстрований на іншу фізичну особу. Це підтверджується довідкою № 1082 від 12 лютого 2019 року, виданою Регіональним сервісним центром в м. Києві № 8041. Як видно з даної довідки, власником даного автомобіля з 31 серпня 2018 року по 15 грудня 2018 року був ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Як випливає з матеріалів справи і не заперечується відповідачем, вказаний автомобіль був придбаний сторонами за час шлюбу за спільні кошти подружжя. Придбане майно було оформлене на ОСОБА_2 .

З посиланням на вимоги ч. 1 ст. 60, ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України позивачка зазначала, що згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення, і (або) державної реєстрації має бути нотаріально посвідчена. ОСОБА_3 автомобіль марки «KIA Cerato», 2011 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1 , є цінним майном. Його ринкова вартість на даний час становить близько 10 000 доларів США, що еквівалентно 271 799 грн., і тому вважала, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України її згода на відчуження цього автомобіля мала б бути подана письмово. Проте, вона ні усно, ні письмово згоди на відчуження вищевказаного автомобіля не надавала. До моменту отримання відзиву на позовну заяву вона навіть не знала, що даний автомобіль вже відчужено відповідачем і зареєстровано на іншу особу. Позивачка вказувала, що відповідач після того, як довідався про наявність в суді позову до нього про розподіл спільного майна подружжя, з метою уникнення цивільно-правової відповідальності, пов`язаної з предметом спору, навмисне переоформив спільний автомобіль на іншу особу. При цьому, він вдався до низьких дій-щодо встановлення «смішної» ціни, за яку, нібито було продано автомобіль в розмірі 10 000 грн., в той час, як ціна на подібний автомобіль згідно ринкової вартості в середньому на даний час становить 10 000 доларів США.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 з посиланням на вимоги ст. ст. 60, 65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 321, 368 369, 330, 387, 388 ЦК України просила визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки «KIA Cerato», 2011 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1 , укладений відповідно до договору купівлі-продажу від 15 грудня 2018 року, недійсним та застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу, передбачені ст. 216 ЦК України.

У судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримав та просив задовольнити.

У судове засідання відповідач не з`явився, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.08.2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (прізвище після шлюбу - ОСОБА_1) зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 30.08.2012 року складено відповідний актовий запис за № 2029, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 від 30.08.2012 року.

01.12.2015 року рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, яке набрало законної сили 28.12.2015 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

18.07.2013 року за час шлюбу подружжям у спільну часткову власність було придбано однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 40,7 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м. у таких частках: ОСОБА_2 - 83/100 часток, ОСОБА_1 - 17/100 часток.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6440514 від 18.07.2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 17/100 частини вказаної квартири.

Згідно Звіту від 12.10.2017 року про незалежну оцінку вартості однокімнатної житлової квартири загальною площею 40,70 кв.м. і розташованої за адресою АДРЕСА_4 вказано, що оціночна (ринкова) вартість вказаної квартири становить 448 064 грн., в тому числі оціночна (ринкова) вартість 17/100 частки - 76 170,88 грн., та 83/100 частки - 371 893,12 грн.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, зокрема: договорами № 36/95 на технічне обслуговування і ремонт обладнання, № 733/95 про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту системи обмеження доступу, платіжними дорученнями за період з вересня 2013 року та по січень 2016 року на оплату послуг з утримання будинку, послуг обслуговування домофонів, послуг охорони, оплати електроенергії, оплати водопостачання і водовідведення, оплати газопостачання, видатковими накладними, рахунками, товарними чеками про купівлю предметів побуту, товарів для ремонту тощо - як на підставу збільшення її частки у вказаній квартирі та необхідності поділу квартири в рівних частках.

Згідно Довідки № 1082 від 12.02.2019 року вказано, що транспортний засіб KIA CERATO, кузов НОМЕР_3 , н.з. НОМЕР_1 належав громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_3 , у період часу з 31.08.2013 по 15.12.2018 року. 15.12.2018 року вказаний автомобіль був перереєстрований на іншого власника на підставі договору купівлі-продажу, вартість продажу становила 10 000,00 грн.

Згідно ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч. 1, 3 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України вказано, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Змістом ч. 1, 2 ст. 68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено:

п. 22 Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК ( 2947-14 ) та ст. 372 ЦК ( 435-15 ). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

п. 25 Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК (2947-14) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК (435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц, вказано, що зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Судом встановлено, що спірна квартира придбана сторонами на праві спільної часткової власності, також право часткової власності зареєстровано. З огляду на викладене, а також враховуючи, що квартира належить сторонам не на праві спільної сумісної власності, суд не вбачає правових підстав для збільшення частки власності позивача на вказану квартиру.

Витрати, які понесла сторона у зв`язку із утриманням, ремонтом, обслуговуванням квартири та внутрішнього обладнання, не є підставлю для збільшення частки у праві спільної часткової власності, а є підставою для стягнення з іншого співвласника коштів відповідно до його частки у праві спільної часткової власності.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 05.10.2020 року у справі № 537/78/19, вказано, що ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При цьому висновки судів у повній мірі узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно вимог ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Судом встановлено, що спірний автомобіль було продано в грудні 2018 року. З огляду на викладене, суд враховує, що фактично автомобіля станом на час розгляду справи немає у власності в жодної із сторін.

В даному випадку право позивача може бути захищене шляхом відшкодування коштів за відповідну частину у праві власності на вказаний автомобіль.

Разом з тим, позивачем не надано до суду доказів дійсної ринкової вартості вказаного автомобіля, що виключає можливість задоволення позову в цій частині.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, позивачем не вказано яка особа набула право власності на автомобіль, оскільки вона є стороною договору, і мала б бути залучена співвідповідачем у даній цивільній справі, проте позивачка не зазначила відповідача, і тому його не було залучено до участі у справі у якості співвідповідача, а з власної ініціативи суд позбавлений можливості залучати до участі осіб у якості відповідачів, таке право та можливість в силу вимог ст. 51 ЦПК України надано лише позивачу.

Що стосується інших вимог позивача про поділ мотоцикла та відшкодування вартості частки у спільній власності на це майно, то позивачем не доведено наявність такого майна, реєстрацію за відповідачем такого майна, що виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, то підлягають також скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані судом відповідно до ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.06.2019 року, що відповідає вимогам ст. 158 ЦПК України.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Керуючись ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, рішення ЄСПЛ (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010), ст. ст. 60, 61, 62, 63, 65, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 321, 368 369, 330, 387, 388, 355, 356 Цивільного кодексу України, ст. ст. 51, 76, 77, 80, 81, 158, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на праві спільної сумісної власності на майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі у порядку проведення його поділу та відшкодування вартості частки спільного майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля відмовити.

Скасувати арешт та заборону на відчуження автомобіля марки KIA CERATO, кузов НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , який накладений ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.06.2019 року у справі № 279/5607/18.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.М. Ковальчук