Головуючий у І інстанції Бабко В.В.
Провадження №22-ц/824/689/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва ОСОБА_4, про визнання дій неправомірними та відшкодування шкоди, спричиненої бездіяльністю у правовому полі Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва ОСОБА_4, про визнання дій неправомірними та відшкодування шкоди, спричиненої бездіяльністю у правовому полі Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією та зобов`язання вчинити дії.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що вона як мати-одиначка 2 (двох) дітей, будучи єдиною дочкою людини з інвалідністю 2 (другої) групи ОСОБА_3 , була незаконно звільнена КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва.

Звільнення відбулося у зв`язку з помстою за викриття злочинної діяльності директора вказаного підприємства ОСОБА_4 . Позивач неодноразово зверталася до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявами, скаргами, повідомленнями, які містили вимоги про дострокове розірвання контракту та звільнення ОСОБА_4 з посади директора комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва. Однак Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація не реагує на скарги позивача, оскільки ОСОБА_4 залишається на посаді директора КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва.

З урахуванням викладеного позивачка просила суд визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо призначення на посаду (укладання контракту) директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 ; визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо нерозірвання контракту (достроково) з директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 ; зобов`язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію розірвати контракт (достроково) з директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 ; визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання розпорядження № 644-к від 23.10.2013року про призначення директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.10.2013 року№ 644-к щодо призначення директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним подання начальника Управління охорони здоров`я Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_5 від 09.10.2015 року № 033-2372 на продовження контракту з ОСОБА_4 на посаді директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва; визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання розпорядження № 582-к від 21.10.2015 року про продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м.Києва ОСОБА_4 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.10.2015року № 582-к щодо продовження контракту з директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 ; визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо продовження контракту з директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 у 2015 році; визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання розпорядження № 141-к від 09.10.2018 рокупро продовження контракту з директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.10.2018року № 141-к щодо продовження контракту з ОСОБА_4 на посаді директора КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва; визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м.Києва ОСОБА_4 у 2018 році; визнати недійсним, скасувати, анулювати контракт, укладений у 2015 році між Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією та директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 ; стягнути з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації моральну шкоду на користь неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 072224 грн.; визнати неправомірною бездіяльність Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо ігнорування заяв ОСОБА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Жуковської Я.В., остання проти задоволення скарги позивачки заперечила та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача Деснянської районної в місті Києві державної адміністраціїЖуковська Я.В. проти апеляційної скарги позивача заперечила та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 з 2013 по 2016 рік працювала лікарем-стоматологом-терапевтом стоматологічного відділення філії № 3 КНП КДЦ Деснянського району м.Києва.

Також встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації із заявами, скаргами, повідомленнями, які містили вимоги про дострокове розірвання контракту з директором КНП КДЦ Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 , який був призначений на посаду директора цього закладу на контрактній основі з 23.10.2013 року розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.10.2013 року № 644-к «Про призначення директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м.Києва».

Термін дії контракту з директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м.Києва ОСОБА_4 закінчився 23 жовтня 2015 року. В подальшому, відповідно до Кодексу законів про працю України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Постанови КМУвід 16.10.2014 року № 642 «Про затвердження Порядку укладення контракту з керівником державного комунального закладу охорони здоров`я та Типової форми контракту з керівником державного комунального закладу охорони здоров`я», розпорядження Київського міського голови від 15.07.2013року № 118 «Про порядок призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» прийняте розпорядження Деснянської районної в місті Києвідержавної адміністрації від 21.10.2015 року № 582-к про призначення ОСОБА_4 на контрактній основі з 24.10.2015 рокуна посаду директора.

Термін дії контракту з директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 закінчився 23 жовтня 2018 року. У зв`язку з чим, відповідно до Кодексу законів про працю України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Постанови КМУ від 16.10.2014 року № 642 «Про затвердження Порядку укладення контракту з керівником державного комунального закладу охорони здоров`я та Типової форми контракту з керівником державного комунального закладу охорони здоров`я», розпорядження Київського міського голови від 15.07.2013 року № 118 «Про порядок призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» (зі змінами та доповненнями), в межах наданих повноважень було прийняте розпорядження від 09.10.2018 року № 141-к про продовження дії контракту з ОСОБА_4 на посаді директора вказаного закладу.

Способом захисту порушеного права ОСОБА_1 у позовній заяві обрала визнання дій неправомірними та відшкодування шкоди, спричиненої бездіяльністю у правовому полі Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, яка виконала функції в межах повноважень, визначених чинним законодавством, відтак, позивач в силу положень статті 12 ЦПК України мала довести порушення її прав та інтересів внаслідок прийняття оскаржуваних рішень та обґрунтувати, чому саме таким способом захисту прав буде відновлено її трудові права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави».

За змістом частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.11 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають чи припускають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 15.12.2015 року у справі № 800/206/15, від 26.03.2013 року у справі № 21-438а12, від 10.04.2012 року у справі № 21-1115во10, а також в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 06.07.2017 року у справі №826/8161/16, від 18.08.2016 року у справі №826/2706/15.

Саме по собі порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Позивач ОСОБА_1 та її неповнолітнійсин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є учасниками (суб`єктами) трудових правовідносин, що склались між Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, як роботодавцем, та директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 , як працівником, отже оскаржувані в межах заявленого позову розпорядчі документи, прийняті відповідачем в межах його компетенції, не породжують для позивачів права на захист, тобто права на звернення до суду з даним цивільним позовом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Оскільки позивачем під час розгляду справи суду не було надано належних, допустимих та достовірних доказів, достатніх для висновку про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів відповідачем, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації по призначенню на посаду та укладенню контракту з директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 та зобов`язання адміністрації вчинити дії по анулюванню даного контракту.

Правильним є і рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь її сина ОСОБА_2 моральної шкоди, що, зокрема, вбачається з наступного.

Відповідно до положень статті 56 Конституції України,кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 зазначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою під час розгляду справи суду не було надано жодних доказів заподіяння її неповнолітньому сину неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача моральної шкоди, в зв`язку із чим суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди за її недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: