Ухвала

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 521/12751/16-ц

провадження № 61-4002ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 липня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, в якому просили стягнути з ОСОБА_3 інфляційні втрати, три проценти річних та проценти за договором позики: на користь ОСОБА_1 - 221 830,91 грн; на користь ОСОБА_2 - 55 457,73 грн. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 13 жовтня 2015 року (справа № 521/7812/15-ц) позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено. У липні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, в якому просили стягнути з ОСОБА_3 інфляційні втрати, три проценти річних та проценти за договором позики: на користь ОСОБА_1 - 72 218,52 грн; на користь ОСОБА_2 - 18 561,38 грн. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2016 року (справа № 521/12751/16-ц) позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено.

Ухвалами Малиновського районного суду міста Одеси від 11 червня 2019 року та від 02 липня 2019 року заочні рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 жовтня 2015 року та від 27 жовтня 2016 року були скасовані та призначено розгляд справ в порядку спрощеного позовного провадження без проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 03 липня 2019 року справи № 521/7812/15-ц та № 521/12751/16-ц об`єднано в одне провадження.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивовані тим, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2006 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість: на користь ОСОБА_1 - 69 116,99 грн; на користь ОСОБА_4 - 138 233,32 грн; на користь ОСОБА_2 - 50 624,85 грн. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 01 жовтня 2014 року у виконавчому провадженні з примусового виконання вказаного рішення суду було замінено стягувача ОСОБА_4 її правонаступником - ОСОБА_1 . Свідоме невиконання відповідачем рішення суду надає їм право на стягнення процентів за основним боргом, а також - на застосування статті 625 Цивільного кодексу України щодо стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми боргу. Враховуючи наведене, позивачі просили стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за періоди з вересня 2014 року по квітень 2015 року та з вересня 2015 року по червень 2016 року на користь ОСОБА_1 : 74 793,40 грн - заборгованості за процентами; 214 365,67 грн - інфляційних втрат; 6 496,96 грн - трьох процентів річних, на користь ОСОБА_2 : 18 712,45 грн - заборгованості за процентами; 53 591,42 грн - інфляційних втрат; 1 714 грн - трьох процентів річних.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 індекс інфляції та три процента річних від простроченої суму боргу в розмірі 5 425 грн та 4 906,52 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 індекс інфляції та три процента річних від простроченої суму боргу в розмірі 1 315 грн та 1 194,17 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 липня 2019 року змінено в частині стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних, а також в частині розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати за період з 01 вересня 2014 року по 01 липня 2016 року в загальній сумі 137 550,20 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні витрати за період з 01 вересня 2014 року по 01 липня 2016 року в загальній сумі 33 583,06 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за період з 01 вересня 2014 року по 01 липня 2016 року в загальній сумі 11 401 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 три проценти річних за період з 01 вересня 2014 року по 01 липня 2016 року в загальній сумі 2 784 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1 853,18 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 545,51 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь державного бюджету, за реквізитами Одеського апеляційного суду, судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2 234,27 грн.

10 березня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 липня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Ціна позову в цій справі становить 369 673,90 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн). Тобто справа № 521/12751/16-ц не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню. Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивували тим, що розгляд цієї справи касаційним судом має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки, на їх думку, суд касаційної інстанції повинен зазначити період нарахування інфляційних втрат у подібних правовідносинах. Крім того, справа має для ОСОБА_1 виняткове значення, так як для нього як особи з інвалідністю ІІ групи сума недоотриманих втрат від інфляції є значною.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявники не навели прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах і не надали доказів на їх підтвердження. Доводи заявників про необхідність зазначення касаційним судом періоду нарахування інфляційних втрат стосуються визначення розміру заборгованості, що не входить до компетенції касаційного суду, і не свідчать про те, що касаційна скарга заявників стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявників з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, тому що це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі.

Доводи касаційної скарги про те, що справа має для ОСОБА_1 виняткове значення, так як для нього як особи з інвалідністю ІІ групи сума недоотриманих втрат від інфляції є значною, зводяться виключно до його незгоди з визначеним апеляційним судом розміром заборгованості. При цьому ОСОБА_1 не надав доказів свого майнового стану, які свідчили б про винятковість значення для нього нестягнутої суми інфляційних втрат.

Використання оціночних понять, зокрема таких, як: «виняткове значення», «малозначні справи» тощо не повинно викликати думку про наявність певних ризиків, оскільки, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Водночас касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як і посилання в ній на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16 та правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц, зводяться виключно до незгоди заявників з визначеним апеляційним судом розміром заборгованості. При цьому висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду України та Верховного Суду.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявниками судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 липня 2019 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 липня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко