Номер провадження: 22-ц/813/1957/21
Номер справи місцевого суду: 523/7795/20
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

переглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Майбороди Ганна Олегівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, після чого відповідач став нерегулярно та неповному обсязі надати допомогу на утримання дитини. Також зазначено, що відповідач офіційно працевлаштований, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 звернулася до суду та просить стягнути з відповідача аліменти на утримання їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі: 1/4 частки з усіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.05.2020р. (день подачі позову до суду) та до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в повному обсязі, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, та стягнути аліменти в розмірі 2 500 гривень щомісячно.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Згідно із частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. В такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 19 березня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно із частин першої та другої статті 27 Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За нормами частин 1 та 2 ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 50 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 09 квітня 2015 року (а.с. 9, 31).

Також встановлено, і не оспорюється сторонами, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю та перебуває на її повному утриманні та на даний час між сторонами шлюбні відносини фактично припинились, та згоди про порядок та розмір виплат відповідачем коштів на забезпечення сина сторони не досягли.

Згідно договору оренди квартири від 29.12.2018р., ОСОБА_2 орендує однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розмір орендної плати на місяць становить: 4 000 гривень (а.с. 10).

Відповідно до довідки про заробітну плату і про доходи, ОСОБА_1 працює в АТ КБ «ПриватБанк» з 08.01.2013р. на посаді директора відділення, та розмір його заробітної плати за 6 (шість) місяців з 01.01.2020р. по 30.06.2020р. склав: 165 113,80 грн., середній дохід склав 27 518,97 грн. (а.с. 29, 44).

Також встановлено, що ОСОБА_1 укладав кредитний договір 15.04.2019р. на суму: 69 063,60 грн., загальна сума заборгованості станом на 17.08.2020р. становить: 43 769,01 грн., згідно графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки розмір щомісячного платежу становить: 2 673,44 грн., згідно довідок АТ «Альфа-Банк» (а.с. 25, 28).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 04.08.2020р., ОСОБА_1 , має заборгованість перед банком по кредитним договорам, у сумі: 1 500 грн., та 52 014,16 грн. (а.с. 30).

Відомостям Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 19.08.2020р. встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 46).

Відповідно Довідки до акту огляду МСЕК №059018 серія 2-18 ОД, ОСОБА_4 є інвалідом другої групи загального захворювання, інвалідність безстрокова. Також, на підтвердження інвалідності матері відповідачем надано медичну документацію на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 35, 49-54).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 на 1/4 частини квартири, за ОСОБА_4 зареєстровано 3/4 частини квартири (а.с. 56-57).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів, та стягуючи аліменти саме в розмірі: 1/4 частки з усіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 матеріально спроможний сплачувати аліменти на свою дитину у визначеному розмірі, в тому числі зважаючи на наявність кредитних зобов`язань та проживання із батьками пенсіонерами.

Апеляційний суд повністю погоджується із висновком районного суду, оскільки такий розмір аліментів буде відповідати інтересам перш за все самої дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ст. 181 СК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року, зазначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

В ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 192 СК України).

Статтями 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції на підставі вимог чинного законодавства врахував стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, розмір його доходу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідатиме інтересам та потребам дитини, такий розмір аліментів не є надмірним, а є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів апеляційної скарги, відносно того що розмір аліментів в сумі 1/4 частки з усіх видів доходів (заробітку) відповідача щомісячно, є непосильно високим, тому що ОСОБА_1 має кредитні зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк», оскільки отримання кредитів та їх погашення не може бути підставою для несплати аліментів, їх зменшення і не є тією обставиною, яка згідно норм сімейного законодавства враховується при визначенні розміру аліментів.

При цьому, колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача аліментів в сумі 1/4 частки з усіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, ніяким чином не утруднить необхідності погашення кредних зобов`язань.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні ОСОБА_1 перебувають його батьки пенсіонери, в тому числі його мати ОСОБА_4 , яка є інвалідом другої групи загального захворювання, оскільки зазначене не підтверджено відповідними доказами, відповідачем не надано жодних доказів, які саме витрати та в якому розмірі він несе на утримання своїх батьків.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу, ОСОБА_1 зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі, однак на підтвердження своїх доводів суду не надано жодного доказу.

Слід звернути увагу, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Зазначене також передбачено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання на те, що відповідач добровільно надає допомогу своїй дитині, не уникає спілкування з ним і буде надавити допомогу в подальшому, не заслуговують на увагу, оскільки добровільна участь в матеріальному утриманні дитини не позбавляє її права на отримання аліментів, оскільки такі стягуються до досягнення нею повноліття. Рішення суду про стягнення аліментів в конкретному розмірі є гарантією не порушення прав дитини щодо її утримання і таке право не може залежати від добровільної сплати аліментів, оскільки така добровільна воля може змінитися, і в такому разі порушуватимуться права дитини, що є неприпустимим.

При цьому, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України (ст. 192 СКУ).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що матеріалами справи доведено матеріальну можливість ОСОБА_1 сплачувати аліменти на утримання свого сина в розмір 1/4 частки з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде відповідати інтересам дитини, оскільки відповідач зобов`язаний утримувати свою дитину, надаючи їй необхідну матеріальну допомогу для її гармонійного фізичного, розумового та духовного розвитку та забезпечити належний життєвий рівень дитини. Аліменти у визначеному розмірі щомісячно, не є завищеними в нинішніх умовах проживання, відповідають засадам розумності і справедливості з урахуванням віку дитини та її потребам.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на захист інтересів дитини.

Оскільки ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Майбороди Ганна Олегівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 19 березня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік