Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 208/5512/17

провадження № 61-2771св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2020 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», про стягнення коштів.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), третя особа - ПАТ «Банк Михайлівський», про визнання протиправним віднесення переказів коштів до категорії правочинів, визнання їх нікчемними та стягнення коштів.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 29 квітня 2016 року між нею та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір, за умовами якого вона внесла грошові кошти у розмірі 7 950 грн, а банк прийняв ці кошти і зарахував їх на вкладний (депозитний) рахунок на строк до 27 жовтня 2016 року та зобов`язався сплачувати проценти за користування коштами у розмірі 34,78 % річних. Договором погоджено, що цей договір укладено між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі - ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр»), через повіреного ПАТ «Банк Михайлівський», який вчиняє дії від імені та за рахунок товариства.

19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на виконання умов договору від 29 квітня 2016 року повернуло їй вклад і виплатило проценти за користування коштами у розмірі 8 065,55 грн перерахувавши ці кошти на поточний рахунок, відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський».

Зазначала, що 23 травня 2016 року у ПАТ «Банк Михайлівський» запроваджено тимчасову адміністрацію. 12 липня 2016 року розпочато процедуру ліквідації банку, однак їй не повернуто коштів, що підлягають відшкодуванню Фондом.

При цьому уповноваженою особою Фонду не було включено її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з посиланням на нікчемність правочину (транзакцію), здійсненого ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», чим порушено гарантоване законом право виплати за вкладом.

На підставі викладеного та з урахуванням того, що кошти у розмірі 8 065,55 грн їй повернуто не було, позивач просила суд:

- визнати протиправним віднесення уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк Михайлівський» переказів коштів, здійснених 19 травня 2016 року з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок, що належить їй, до категорії правочинів і визнання їх нікчемними правочинами;

- стягнути з Фонду на її користь гарантовану суму відшкодування за вкладом у розмірі 8 065,55 грн, нанесений збиток у розмірі 1 806,35 грн, інфляційні втрати у розмірі 935,60 грн, три проценти річних у розмірі 242 грн, пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 7 259 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним віднесення уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк Михайлівський» переказів коштів, здійснених 19 травня 2016 року з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок, що належить позивачу до категорії правочинів і визнання їх нікчемними правочинами.

Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_1 суму відшкодування коштів за договором від 29 квітня 2016 року № 980-026-000002454 у розмірі вкладу 8 065,55 грн, інфляційні втрати у розмірі 935,60 грн, три проценти річних у розмірі 242 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Банк Михайлівський» свої зобов`язання по поверненню вкладу з нарахованими процентами у строки, встановлені у договорі, не виконав, а тому вимоги позивача про відшкодування коштів за вкладом, інфляційних втрат, трьох процентів річних, є обґрунтованими, а відмова відповідача повернути ці кошти є незаконною.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2020 року рішення Заводського районного суду міста ДніпродзержинськаДніпропетровської області від 02 серпня 2018 року скасовано. Провадження у справі закрито. Роз`яснено, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фонду судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 920 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду гарантування вкладів фізичних осіб згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року виправлено допущену описку в частині розподілу судових витрат у резолютивній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, а саме судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 920 грн віднесено за рахунок держави.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження, постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Справу передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

11 березня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не повно досліджено обставини справи. Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відкрив апеляційне провадження у справі, оскільки Фонд пропустив строк на апеляційне оскарження. Заявник вказує, що судом апеляційної інстанції незаконно стягнуто з неї судовий збір, оскільки вона як споживач фінансових послуг звільнена від сплати судового збору. Фонд повинен відшкодувати їй кошти за вкладом, оскільки виступає страховиком, гарантом перед вкладником. Заявник зазначає, що не можна скасувати оскаржувані судові рішення через порушення юрисдикції, оскільки юрисдикційний спір вже було вирішено судовим рішенням раніше, на стадії відкриття провадження у цивільній справі. Заявник вказує, що відносини між нею та Фондом не є публічними.

Відзив на касаційну скаргу

У березні 2020 року Фонд подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Пояснення до касаційної скарги

У березні 2020 року уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівській» подала пояснення до касаційної скарги, в яких просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 29 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір, за умовами якого вона внесла грошові кошти у розмірі 7 950 грн, а банк прийняв ці кошти і зарахував їх на вкладний (депозитний) рахунок на строк до 27 жовтня 2016 року та зобов`язався сплачувати проценти за користування коштами у розмірі 34,78%річних (т. 1 а. с. 14, 15, 18).

Договором погоджено, що цей договір укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», через повіреного ПАТ «Банк Михайлівський», який вчиняє дії від імені та за рахунок товариства.

19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на виконання умов укладеного договору повернуло їй вклад і виплатило проценти за користування коштами у розмірі 8 065,55 грн перерахувавши ці кошти на поточний рахунок, відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський» (т. 1 а. с. 19).

На підставі рішення Національного банку України від 23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних», а рішенням від 12 липня 2016 року відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк Михайлівський» і розпочато процедуру ліквідації банку.

23 травня 2016 року у ПАТ «Банк Михайлівський» запроваджено тимчасову адміністрацію.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Системний аналіз зазначених норм процесуального законодавства дає підстави для висновку, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює публічно-владні управлінські функції і в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

Таким чином до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним щодо спірних правовідносин.

Спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування) є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог та за правилами частини п`ятої статті 21 КАС України підлягають розгляду адміністративним судом.

Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (провадження № 11-126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження № 11-409апп18), від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц (провадження № 14-180цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження № 14-470цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19) та від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18 (провадження 14-285цс19).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь гарантовану суму відшкодування за вкладом у розмірі 8 065,55 грн, нанесений збиток у розмірі 1 806,35 грн, інфляційні втрати у розмірі 935,60 грн, три проценти річних у розмірі 242 грн, пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 7 259 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Такий спір пов`язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про закриття провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, є обґрунтованим та відсутні правові підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово викладала у своїх постановах висновок у подібних правовідносинах щодо вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення трьох процентів річних, інфляційний втрат, упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди в межах граничного розміру відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами.

Доводи касаційної скарги в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору не беруться до уваги, оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року виправлено допущену описку в частині розподілу судових витрат у резолютивній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, а саме судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 920 грн віднесено за рахунок держави.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

В матеріалах справи відсутні докази вручення рішення суду першої інстанції Фонду, а тому доводи касаційної скарги про незаконність поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження є безпідставними.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький В. С. Висоцька І. В. Литвиненко