Справа № 325/1691/20
Провадження 2/325/57/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2021 року смт. Приазовське

Приазовський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Діденка Є.В.,

за участі секретаря судового засідання Краснової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про зняття арешту з майна,

встановив:

17.12.2020 року до Приазовського районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 , в якому він просить зняти арешт з Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , накладений ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.05.2016 року.

Позов обґрунтований тим, що відповідач ОСОБА_3 є боржником позивача на підставі виконавчого листа, виданого Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 13.03.2019 року у справі № 320/11380/13-ц, сума боргу складає 4 347 086,60 грн. 03.01.2020 року були призначені треті електронні торги з продажу Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку примусового виконання, які не відбулись через відсутність учасників. Відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», позивач виявив бажання залишити собі нереалізоване майно, а саме:Ѕ частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок часткового погашення боргу в сумі 1 723 036,99 грн. 29.01.2020 року державним виконавцем винесено постанову про передання майна стягувачу в рахунок погашення боргу і складено відповідний акт. Однак, позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності, оскільки на вказаний об`єкт нерухомості накладено арешт ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.05.2016 року у справі № 320/5041/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Рішення суду у вказаній цивільній справі набрало законної сили 19.09.2016 року, але виконавчий лист був повернутий стягувачу ОСОБА_2 на підставі її заяви і більше до примусового виконання не подавався. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 31.07.2020 року позивачу було відмовлено у задоволенні позову про зняття арешту, у зв`язку з тим, що ним не доведено неможливість оформлення права власності через накладений арешт. 10.12.2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса для видачі свідоцтва про право власності, однак постановою від 10.12.2020 року йому було відмовлено через накладений арешт. Таким чином, позивач стверджує, що не може оформити право власності на Ѕ частину будинку, передану йому в порядку виконання рішення суду. Посилаючись на порушення права власності, позивач просить суд зняти арешт з Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Приазовського районного суду Запорізької області від 27.01.2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання і витребувано докази в Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області та Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного МУМЮ.

Ухвалою суду від 25.02.2021 року закрите підготовче провадження і справа призначена до розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляду справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, судові повістки направлялись за зареєстрованим місцем проживанням і була отримана ним 04.03.2021 року. 23.02.2021 року до суду надійшла заява відповідача про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, судові повістки направлялись їй за адресою реєстрації, а також фактичного проживання. Так, судова повістка за зареєстрованим місцем проживання на підготовче засідання 25.02.2021 року була повернута підприємством поштового зв`язку через відсутність адресата за такою адресою. Проте, 04.03.2021 року відповідач отримала судову повістку за адресою фактичного проживання, зазначеною у позові, відзиву на позов не надала, клопотань про відкладення справи не заявляла. В розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, суд вважає відповідача належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, з огляду на отримання нею повістки, суд вважає, що відповідач обізнана про розгляд даної справи і мала можливість висловити свою позицію у справі, але таким правом не скористалась.

Третя особа Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління (м. Дніпро) в судове засідання уповноваженого представника не направив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з таких підстав.

Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 належить право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 08.11.2010 року, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.10.2020 року.

Мелітопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління (м. Дніпро) стосовно відповідача ОСОБА_3 здійснюється виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 13.03.2019 року у справі № 320/11380/13-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 4 347 086,60 грн.

13.01.2021 року державним виконавцем направлено повідомлення з пропозицією залишити за собою Ѕ частину будинка АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що треті електронні торги з примусової реалізації цього майна не відбулись.

23.01.2020 року ОСОБА_1 повідомив державну виконавчу службу про бажання залишити за собою майно в рахунок часткового погашення боргу.

Згідно з постановою державного виконавця від 29.01.2020 року, на підставі ч. 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» вирішено передати стягувачу ОСОБА_1 в рахунок часткового погашення заборгованості: Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за ціною третіх електронних торгів 1723036,00 грн. У постанові зазначено, що 03.01.2020 року треті електронні торги не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

29.01.2020 року державним виконавцем був складений акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, відповідно до якого ОСОБА_1 передано у власність Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_3 .

Відповідно до наданих Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області на запит суду копій документів, ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.05.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову і накладено арешт на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24.05.2016 року, яке набрало законної сили 28.07.2016 року, справу вирішено по суті, а саме поділено спільне майно, зокрема, Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 виділено ОСОБА_3 , а також стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості майна в сумі 1 045 367,01 грн.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2018 року ОСОБА_3 відмовлено у скасуванні заходів забезпечення позову, а саме у скасуванні арешту з Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що боржник не виконав рішення суду про виплату грошової компенсації і примусове виконання в цій частині триває.

Згідно з листом державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління (м. Дніпро) від 05.02.2021 року № 18-28-38/6273, наданим на вимогу суду, 15.05.2018 року було розпочато виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі 1045367,01 грн. Проте, 30.08.2019 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача від 28.08.2019 року (а.с. 50).

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 31.07.2020 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про зняття арешту.

Відповідно до постанови приватного нотаріуса від 10.12.2020 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на Ѕ частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що на таке майно накладено арешт ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.05.2016 року.

При вирішенні даної справи суд керується такими нормами права.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

В силу ч. 1 статті 61 вказаного закону, реалізація арештованого майна … здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Частинами 6-9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Згідно із главою 13 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо прилюдні торги (аукціон) оголошено такими, що не відбулися, нотаріус видає відповідне свідоцтво про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта із зазначенням того, що прилюдні торги (аукціон) не відбулися.

На підставі п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно є підставою для відмови в державній реєстрації прав.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 року, в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, заборгованість за судовим рішенням, яка є достатньо визначеною для того, щоб підлягати виконанню, становить «майно».

Крім того, відповідно до практики ЄСПЛ, право на виконання остаточного і обов`язкового судового рішення є частиною гарантій, передбачених п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справи «Hornsby v. Greece», «Burdov v. Russia»).

Також, у справі «Фукльов проти України» від 07.06.2005 року, ЄСПЛ зазначив, що держава має позитивне зобов`язання організувати систему виконання судових рішень таким чином, аби вона була ефективною і на рівні законодавства, і на практиці, а також містила гарантії виконання рішень без зволікань (п. 84 рішення).

У даній справі позивач посилається на те, що він позбавлений можливості оформити право власності на майно через накладений арешт в порядку забезпечення позову, і нормативно посилається на положення про захист права власності.

На переконання суду, у позивача по справі на даному етапі не виникло право власності на Ѕ частину об`єкту нерухомого майна, переданого йому постановою державного виконавця, оскільки як вказано у ч. 9 ст. 61 Закону, постанова і акт є підставами лише для подальшого оформлення права власності, однак не підставами його виникнення.

Натомість, в розумінні статті 6 та статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач має право вимагати від держави виконання судового рішення на його користь в тому числі, шляхом застосування передбачених законом процедур - передання майна стягувачу; грошові кошти, присуджені позивачу рішенням суду, є майном в розумінні статті 1 Протоколу № 1 Конвенції.

Таким чином, позивач у даній справі має майнові права, а саме право на виконання судового рішення і право на отримання майна у вигляді грошових коштів, присуджених йому рішенням суду.

Вирішуючи обґрунтованість доводів про скасування арешту, суду необхідно визначитись із тим, чи є підстави для скасування такого арешту з урахуванням пропорційності інтересів позивача, як стягувача, і майнових прав відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якої було накладено такий арешт.

Так, суд зазначає, що відповідно до ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Отже, позивач, як особа, яка не є учасником цивільної справи, в межах якої накладався арешт, не має права звертатись із заявою про скасування заходів забезпечення позову. Наведе свідчить про правильність обраного позивачем способу захисту шляхом пред`явлення окремого позову.

Як свідчать досліджені судом документи, цивільна справа, у якій накладався арешт на майно, вже розглянута з прийняттям остаточного рішення, за яким Ѕ частина житлового будинку залишена у власності відповідача ОСОБА_3 (боржника у виконавчому провадженні перед позивачем). Натомість, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошову компенсацію.

Проте, згідно з інформацією ДВС, виконавче провадження на користь ОСОБА_2 було закінчено ще 30.08.2019 року на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа. У цій справі відповідачем ОСОБА_2 також не було заявлено про наявність майнових претензій до ОСОБА_3 .

Наведене свідчить, що наразі відсутній будь-який майновий інтерес у ОСОБА_2 , який би виправдовував подальше накладення арешту на Ѕ частину об`єкту нерухомого майна, і таких доказів суду надано не було. Водночас, у позивача ОСОБА_1 є право на виконання рішення суду і отримання присуджених йому коштів, зокрема і шляхом передбаченої законом процедури залишення за собою нереалізованого майна. Постанова державного виконавця про передання позивачу майна є чинною і ніким не оскаржувалась.

Накладений арешт перешкоджає подальшій процедурі виконання рішення суду на користь позивача ОСОБА_1 , і не дає можливості отримати часткове погашення боргу шляхом оформлення в установленому законом порядку права власності на майно боржника.

За таких умов, суд вважає, що позивачем було доведено, що накладений арешт порушує його майнові права, а саме право на виконання рішення суду і право власності на присуджені йому грошові кошти, доказів на спростування позовних вимог відповідачами надано не було, і тому позов підлягає задоволенню.

Також, суд вважає, що звернення до суду із цим позовом після ухвалення рішення судом 31.07.2020 року, не суперечить закону, оскільки позивачем отримані нові докази, а саме постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності, а тому підстави позову не є тотожними.

На підставі частин 3, 9 ст. 141 ЦПК України, при розподілі судових витрат суд враховує, що позивач не вживав заходів врегулювання спору, і спір виник внаслідок дій позивача, який свідомо погодився на передання йому майна, на яке було накладено арешт. У зв`язку з цим, судові витрати у справі, які складаються із судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 80, 81, 89, 247, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про зняття арешту з майна задовольнити повністю.

Зняти арешт з Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , накладений ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.05.2016 року у справі № 320/5041/14-ц.

Судові витрати покласти на позивача.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справі, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Приазовський районний суд Запорізької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Судове рішення складено 22 березня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 .

Третя особа: Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), , Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Вакуленчука, 99.

Суддя Є.В. Діденко