Новосанжарський районний суд Полтавської області
Справа № 542/929/20
Провадження № 2/542/92/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року смт Нові Санжари

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Шарової-Айдаєвої О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Рибки Ю.О.,

позивача-1 - ОСОБА_1 ,

позивача-2 - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

06 серпня 2020 року до Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі також - позивач-1, ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (надалі також - позивач-2, ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 (надалі також - відповідач, ОСОБА_3 ) про визнання договору дарування недійсним, в якій позивачі просили визнати недійсним договір дарування від 02 червня 2000 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Корневим В.В. Новосанжарської державної нотаріальної контори Полтавської області, зареєстрований в реєстрі за № 1834.

Ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 21-22).

14.08.2020 позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були усунуті вказані в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки (а.с. 28).

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 32-33).

23 вересня 2020 року Новосанжарський районний суд Полтавської області своєю ухвалою про витребування доказів задовольнив клопотання позивачів про витребування доказів та зобов`язав Полтавський обласний Державний нотаріальний архів надати архівний примірник (оригінал) договору дарування від 02.06.2000, посвідчений Новосанжарською державною нотаріальною контрою (а.с. 73-74).

На виконання вказаної ухвали Полтавський обласний Державний нотаріальний архів надіслав до суду лист від 01.10.2020 № 2150/01-20, в якому роз`яснив, що відповідно до Реєстру № 4 для реєстрації нотаріальних дій Новосанжарської державної нотаріальної контори на 2000 рік 02.06.2000 за номером нотаріальної дії 1834 внесено запис про складення та посвідчення договору дарування права на земельну ділянку частку (пай), який викладено на спеціальному бланку нотаріальних документів сер. АВМ № 042702; та за номером нотаріальної дії 1835 внесено запис про засвідчення вірності 1 копії цього договору, яка викладена на 2 аркушах (а.с. 88).

13.10.2020 із супровідним листом від 08.10.2020 № 2268/01-20 (а.с. 92) від Полтавського обласного державного нотаріального архіву надійшла належним чином засвідчена копія Договору дарування, посвідченого 02.06.2000 Новосанжарською ДНК, який викладено на спеціальному бланку нотаріальних документів сер. АВМ №042707 та зареєстровано в реєстрі за № 1834 (а.с. 93).

Ухвалою суду від 04 грудня 2020 року призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Полтавському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (а.с. 122-123).

За змістом вказаної ухвали суд направив матеріали даної справи Полтавському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України разом із приєднаними до неї вільними зразками підпису ОСОБА_5 , а також зобов`язав Полтавський обласний державний нотаріальний архів надати експертам Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичному центру МВС України архівний примірник (оригінал) договору дарування від 02.06.2000, посвідчений Новосанжарською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер 1834, предметом якого було дарування сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ПЛ № 0290687, який зареєстрований 31.07.1997 за № 12421 в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

23 грудня 2020 року до суду надійшло клопотання Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про витребування доказів (а.с. 135-136).

Ухвалою від 24 грудня 2020 року суд поновив провадження у справі за клопотанням Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про витребування доказів (а.с. 138).

13 січня 2021 року Новосанжарський районний суд Полтавської області своєю ухвалою клопотання експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 15.12.2020 № 2768 про надання додаткових документів для проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 542/929/20 задовольнив частково. Витребував від Відділу у Новосанжарському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області - книгу реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Новосанжарською РДА по КСП ім. Пархоменка, де містяться підписи ОСОБА_5 . А також, витребував від Приватного акціонерного товариства «Новосанжарський завод продтоварів «Ворскла» - оригінал наказу Новосанжарської харчосмакової фабрики № 18-к від 04.03.1991 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_5 », книгу реєстрації наказів Новосанжарської харчосмакової фабрики за 1989-1991 роки, оригінал наказу Новосанжарської харчосмакової фабрики № 32-к від 14.05.1990 року, оригінал наказу Новосанжарської харчосмакової фабрики від 16 листопада 1989 року № 81-д «Про дотримання протипожежної безпеки», що містять підписи ОСОБА_5 . Крім іншого, витребував від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявні в них інші документи з вільними зразками підпису ОСОБА_5 (а.с. 147-148).

На підставі вказаної ухвали провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи.

17.02.2021 до суду від Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов висновок експерта від 10.02.2021 № 2768 (а.с. 176-179), у зв`язку з чим суд своєю ухвалою від 25.02.2021 поновив провадження у справі та призначив судове засідання (а.с.189).

Аргументи учасників справи

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали, що є рідними, відповідно, сестрою та братом ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_5 належало право на земельну частку (пай) розміром 5.1 в умовних кадастрових гектарах без визнання меж цієї частки в натурі на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0290687.

З метою отримання у спадщину після смерті брата відповідного права на земельну частку (пай) позивачі звернулись до Новосанжарської ДНК із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом.

Отримавши постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1585/02-31 від 08.08.2017, позивачам стало відомо ОСОБА_5 на праві власності не належить земельна частка (пай) відповідно до вказаного сертифіката.

На адвокатський запит ГУ Держгеокадастру у Полтавській області направило лист від 15.11.2017 № 0-16-0.32-1154/113-17, разом з яким позивачі отримали копію договору дарування, посвідченого 02.06.2000 Новосанжарською державною нотаріальною контрою, реєстраційний номер 1835, предметом якого було дарування сертифікату на право на земельну частку (пай), сторони договору - ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований).

Оскільки у вказаній копії такого договору був відсутній підпис дарувальника - ОСОБА_5 , позивачі звернулись до суду із позовом про визнання такого договору недійсним.

На їх думку недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, а саме: вимог щодо письмової форми правочину, безпосередньо, через відсутність підпису сторін у договорі, а також вимог щодо вільного волевиявлення учасника правочину й відповідності його внутрішній волі, є підставою в даному випадку для визнання договору недійним.

Позивачами також наголошено на тому, що їх брат ОСОБА_5 жодного разу їм не говорив, що укладав будь-який договір, який стосується відчуження права на земельну частку (пай).

02 вересня 2020 року відповідачем ОСОБА_3 надано до суду відзив на позовну заяву (а.с. 36-38), в якому відповідач просив відмовити в позові повністю.

Відповідачем у відзиві на позов, зокрема, зазначено, що 02.06.2000 між ним та гр. ОСОБА_5 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 подарував, а гр. ОСОБА_3 прийняв в дар право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом, площею 5,1 в умовних кадастрових гектарах.

ОСОБА_3 у відзиві на позов акцентовано увагу на тому, що відповідний договір укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за номером 1834. Вказано, що такий договір є дійним, оскільки він вчинений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та містить власноручні підписи сторін - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , на підтвердження чого до суду надано копію договору.

Зазначено, що особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало внутрішній волі. Правочин був спрямований на реальне настання наслідків.

Крім іншого, відповідачем вказано, що в обґрунтування позовних вимог позивачами до суду надана копія договору, зроблена не з оригіналу, а з нотаріально засвідченої копії, відповідно до якої державний нотаріус засвідчив вірність цієї копії з оригіналом документу, про що здійснено запис в реєстрі за № 1835.

Отже, на думку відповідача, відсутні підстави для визнання вказаного договору недійсним, а тому у задоволенні позову має бути відмовлено.

11 вересня 2020 року позивачами до суду надано відповідь на відзив (а.с. 58-59), відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили задовольнити позовні вимоги, спираючись на наступне. Вивчивши надану відповідачем копію спірного договору, позивачі прийшли до висновку про те, що зроблений у ньому підпис від імені дарувальника не належить їх померлому брату ОСОБА_5 . Вказаного висновку позивачі дійшли, проаналізувавши наявні в домашньому архіві документи, в яких міститься підпис ОСОБА_5 .

Додатково позивачами зазначено, що маючи довірливі стосунки з братом, останній жодного разу не розповідав їм про вчинення ним будь-яких правочинів, що стосувались його майна, а також про відчуження права на земельну частку (пай). Позивачами поставлено під сумнів і факт знайомства їх брата з відповідачем.

18 вересня 2020 року від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано на невірне застосування позивачами норм матеріального права, які повинні бути використані при вирішенні даного спору. Зокрема, зазначено, що оскільки предметом спору є договір дарування, укладений у 2000 році, то до вирішення вказаного спору має бути застосовано законодавство, яке діяло на час його укладення, а саме: норми ЦК УРСР 1963 року.

У своїх запереченнях на відповідь на відзив відповідач критично оцінив аргумент позивачів про те, що померлий ОСОБА_5 не міг бути знайомим з ОСОБА_3 , оскільки вони народились і проживали в одному селі - с. Варварівка, Новосанжарський район, Полтавська область, ходили до однієї школи, працювали в одному КСП «ім. Пархоменка».

Повторно зазначено, що позивачами не надано доказів відсутності волевиявлення дарувальника на укладення спірного договору дарування.

В судовому засіданні позивачі підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Додатково зазначали, що брат не міг подарувати своє право на земельну частку (пай) чужій людині, не повідомивши про це своїх рідних.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 вказувала на те, що брат хворів перед смертю, губив документи, що вказає, на її думку, про нездатність його розуміти зміст своїх вчинків, а тому він уклав спірний договір під впливом обману.

Відповідач та його представник, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, що є аналогічними викладеним у відзиві на позов та у запереченні на відповідь на відзив.

В судовому засіданні представник відповідача та відповідач просили не викликати в судове засідання в якості свідків раніше заявлених в клопотаннях осіб - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 69) у зв`язку з відсутністю у цьому необхідності.

Також, просили не приймати до уваги подану відповідачем до суду 12.11.2020 заяву про застосування строків позовної давності у справі, а розглянути справу по суті.

Суд, заслухавши пояснення позивачів, відповідача та його представника, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю села Варварівка, Новосанжарський район, Полтавська область, належало право на земельну частку (пай) розміром 5,1 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Пархоменка, розташованого на території Богданівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0290687 від 31.07.1997) (а.с. 40).

Згідно з договором дарування від 02.06.2000, посвідченим державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори Корневим В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1834, гр. ОСОБА_5 подарував, а гр. ОСОБА_3 прийняв у дар право на земельну частку (пай) площею 5,1 в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0290687 від 31.07.1997 (а.с. 39).

Відповідно до умов вказаного договору дарування, даритель подарував, а обдарований прийняв в дар за даним договором право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом, вільну від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про яких в момент складання договору даритель чи обдарований не могли не знати (пункт 7 Договору).

Про укладений договір дарування в сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0290687 у розділі «Зміни, які вносяться до сертифіката у зв`язку з передачею права на земельну частку (пай)» внесено відомості про те, що право на земельну частку (пай) передано ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 02.06.2020 (а.с. 40 - зворотній бік).

20 грудня 2001 року ОСОБА_3 видано Державний акт серії ІV № 060431 на право приватної власності на землю, до складу якої також увійшла і земельна ділянка, право на яку було посвідчено сертифікатом серії ПЛ № 0290687.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що видано свідоцтво про смерть від 04.11.2016 серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

З метою отримання у спадщину після смерті брата відповідного права на земельну частку (пай) ОСОБА_1 звернулась до Новосанжарської ДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) згідно з сертифікатом серії ПЛ № 0290687.

Отримавши постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1585/02-31 від 08.08.2017, позивачам стало відомо, що ОСОБА_5 на праві власності не належить земельна частка (пай) відповідно до вказаного сертифіката (а.с. 11).

На адвокатський запит ГУ Держгеокадастру у Полтавській області своїм листом від 15.11.2017 № 0-16-0.32-1154/113-17 направило позивачам наявну у вказаного органу копію договору дарування, посвідченого 02.06.2000 Новосанжарською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер 1835, предметом якого було дарування сертифікату на право на земельну частку (пай), сторони договору - ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) (а.с. 16).

Оскільки у вказаній копії такого договору був відсутній підпис дарувальника - ОСОБА_5 , позивачі звернулись до суду із позовом про визнання такого договору недійсним.

В подальшому, з`ясувавши, що підпис від імені ОСОБА_5 все ж наявний в оригіналі договору, позивачі наголошували на його підробці, у зв`язку з чим судом призначалась судова почеркознавча експертиза. Отримавши результати вказаної експертизи, позивачі в судовому засіданні вказували на те, що їх брат ОСОБА_5 вчинив вказаний договір під впливом обману, оскільки перед смертю він хворів та не розумів значення своїх дій.

Зазначаючи вказані аргументи, позивачі наполягали на недійсності оскаржуваного договору дарування права на земельну часту (пай).

Надаючи оцінку позовним вимогам суд виходить з наступного.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються законодавством, яке діяло на час укладення угоди, а саме: нормами ЦК УРСР 1963 року.

За правилами статті 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Зміст, форма та інші вимоги до договору дарування передбачені статтями 243-244 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору дарування).

За визначенням частини 1 статі 243 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Правова природа цього правочину залишається незмінною і в розумінні частини 1 статті 717 ЦК України, який діє на момент розгляду цивільної справи у суді.

Згідно з частиною 1 статті 244 Цивільного кодексу УРСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до частини 1 статті 48 ЦК УРСР недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 114 ЗК УРСР від 18.12.1990 №561-ХІ (в редакції чинній на момент укладення договору), купівля-продаж, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, в тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням установленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, є недійсними.

Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла до 6 листопада 2009 року, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

За правилами статті 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК).

Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України N3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла до 6 листопада 2009 року).

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час укладення договору дарування, угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілої або за позовом державної чи громадської організації.

Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі статті 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Висновки щодо правозастосування

Досліджуючи спірний договір на предмет його відповідності чинним на момент його укладення нормам цивільного законодавства, суд виходить з наступного.

Право на земельну частку (пай) як об`єкт купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування тощо було передбачено Указом Президента України від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року та іншими нормативними актами у сфері земельних правовідносин.

Мораторій на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення та права на земельні частки (паї) у таких ділянках запроваджене пунктом 15 Перехідних положень ЗК України та введено в дію з 01 січня 2002 року.

Вказуючи на недійсність договору дарування, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , позивачі посилались на відсутність підпису їх померлого брата ОСОБА_5 на копії наданого їм ГУ Держгеокадастру в Полтавській області такого договору.

Отже, на думку позивачів правочин був вчинений із порушенням його форми та на його вчинення було відсутнє волевиявлення дарувальника.

Дослідивши, надану до суду позивачами копію договору дарування, суд встановив, що позивачами до суду надана копія договору, зроблена не з оригіналу, а з нотаріально засвідченої копії, відповідно до якої державний нотаріус засвідчив вірність цієї копії з оригіналом документу, про що здійснено запис в реєстрі за № 1835 (а.с. 16).

Натомість, у судовому засіданні був досліджений наданий відповідачем оригінал договору дарування від 02.06.2020, зареєстрований в реєстрі за 1834, в якому наявні підписи дарителя та обдарованого.

Копію такого договору відповідач приєднав до свого відзиву на позов (а.с.39).

Також, ухвалою суду від 23 вересня 2020 року було зобов`язано Полтавський обласний Державний нотаріальний архів надати до суду архівний примірник (оригінал) договору дарування від 02.06.2000, посвідчений Новосанжарською державною нотаріальною контрою, реєстраційний номер 1834, та архівний примірник (оригінал) договору дарування від 02.06.2000, посвідчений Новосанжарською державною нотаріальною контрою, реєстраційний номер 1835.

З листа Полтавського обласного Державного нотаріального архіву від 01.10.2020 № 2150/01-20 встановлено, що за номером реєстраційної дії 1834 внесено запис про складання та посвідчення договору дарування права на земельну частку (пай), який викладено на спеціальному бланку нотаріальних документів сер. АВМ № 042702, а за номером нотаріальної дії 1835 внесено запис про засвідчення вірності 1 копії цього договору, яка викладена на 2 аркушах.

З наданої на ухвалу суду належним чином засвідченої копії договору дарування від 02.06.2000 вбачається, що відповідний договір, посвідчений державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори, підписаний сторонами в присутності такого нотаріуса, із встановленням осіб сторін та перевіркою їх дієздатності, та містить підписи сторін - дарителя та обдарованого.

Отже, аргумент позивачів про невідповідність договору дарування формі його укладення через відсутність підпису дарителя ОСОБА_5 не знаходить свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи в суді.

Оцінюючи твердження позивачів про підроблення підпису їх брата ОСОБА_5 на вказаному договорі, суд зазначає наступне.

За наслідками проведеної за клопотанням позивачів судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставлено запитання «Чи виконаний підпис в графі «даритель» в оригіналі договору дарування від 02 червня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі № 1834, ОСОБА_5 ?», до суду від Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов висновок експерта від 10.02.2021 № 2768 (а.с. 176-179).

Так, судовий експерт у вказаному висновку зазначив, що підпис у графі «даритель» в оригіналі договору дарування від 02 червня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1834, виконаний самим ОСОБА_5 (а.с. 179).

Таким чином, аргумент позивачів про підроблення підпису ОСОБА_5 під час укладання договору дарування, є безпідставним та необґрунтованим.

Судом встановлено, що позивачами також не доведено в судовому засіданні факту вчинення правочину під впливом обману, у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 мав хвороби і він не міг усвідомлювати свої дії, та укладаючи спірний договір мав на увазі не дарування відповідного права, а передання у користування належної йому земельної ділянки.

До пояснень, які надавались позивачами під час проведення судового засідання, суд ставиться критично, оскільки жодних доказів того, що померлий брат ОСОБА_5 визнавався недієздатним, або мав хвороби, які могли впливати на його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, до суду не надано.

Покази про те, що ОСОБА_5 губив документи, зокрема, військовий квиток, трудову книжку, не є доказом того, що відповідна особа мала будь-які хвороби, що впливають на її розумові здібності.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до статей 43 - 46 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на час вчинення правочину, на нотаріуса покладаються обов`язки встановити особу громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевірити її дієздатність та витребувати і перевірити документи, необхідні для вчинення такої дії.

Судом встановлено, що договір укладено у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори Корневим В.В.

За змістом посвідчувального напису, договір підписаний в присутності нотаріуса, який встановив особи, перевірив їх дієздатність. Позивачем не надано достатніх доказів того, що дарувальник не усвідомлював значення своїх дій, оскільки дієздатність ОСОБА_5 перевірено нотаріусом, що свідчить про те, що волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Будь-яких доказів невідповідності дій нотаріуса вимогам діючого на той час законодавства при посвідченні даного договору дарування позивачами суду не надано.

Допитані в якості свідків за клопотанням позивачів гр. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відносно укладення договору дарування ОСОБА_5 ніяких пояснень не надали, а пояснювали лише про свої відносини із позивачами та їх померлим братом.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що товаришував з померлим ОСОБА_5 . Йому було відомо, що свою земельну ділянку ОСОБА_5 передав іншій особі. Обставини передання у користування, умови користування, відомості про отримання грошей від користування земельною ділянкою від іншої особи ОСОБА_5 йому не відомо.

Свідок ОСОБА_9 на час укладення спірного договору дарування із ОСОБА_5 взагалі не був знайомий. Познайомився із ОСОБА_5 приблизно у 2015-2016 роках. Із приватної бесіди з ОСОБА_5 йому стало відомо, що ОСОБА_5 передав свій пай у користування невідомій ОСОБА_9 особі, умов передання такої земельної ділянки він не знає. Також свідком зазначено, що ОСОБА_5 не виявляв жодних ознак захворювань з боку центральної нервової системи, мав нормальне здоров`я.

Свідок ОСОБА_10 повідомила, що відвідуючи ОСОБА_5 під час його перебування у смт Опішні на лікуванні у 2016 році, у останнього було бажання укласти заповіт на ім`я своїх родичів, зокрема, сестри. Але заповіт не був складений через відсутність фотокартки ОСОБА_5 у 45 років в паспорті громадянина України. Вказаному свідку не було відомо про те, кому передав померлий свою земельну ділянку, та умови її передання.

Отже, показання свідків, допитаних судом, не доводять факт не укладення договору дарування, або укладення його під впливом обману.

Таким чином, суд вважає недоведеною таку підставу недійсності правочину, як відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на укладення договору дарування від 02 червня 2000 року, недотримання передбаченої законом форми договору, та вчинення правочину під впливом обману.

Недоведеність позивачами порушень установленого порядку придбання або відчуження земельних ділянок (стаття 114 ЗК 1990 року) та невідповідності правочину вимогам закону (стаття 48 ЦК УРСР) є підставою для відмови в задоволенні позову.

З приводу посилання представника відповідача щодо пропуску позивачами строків позовної давності під час звернення до суду з вимогою про захист своїх порушених прав, з огляду на зміст статей про строки позовної давності, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність, за визначенням статті 256 чинного Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У частині 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом вказаних норм ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, якщо позов не доведений, то підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, які визначені у статті 267 ЦК України - немає.

Аналогічні правила діяли відповідно до статтей 74, 76, 80 ЦК Української РСР в редакції 1963 року.

Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 71 ЦК УРСР в редакції 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

З матеріалів справи встановлено, що позивачі дізнались про наявність спірного договору дарування з листа ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 15.11.2017, а до суду із відповідним позовом вони звернулись 06 серпня 2020 року. Отже, позивачами дотриманий передбачений нормами цивільного законодавства строк позовної давності, оскільки до суду із позовом останні звернулись у строк, що є меншим трьох років з дня, коли їм стало відомо про наявність укладеного спірного договору.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Розподіл судових витрат

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На викладеного, керуючись статтями 263-265, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Полтавського апеляційного суду через Новосанжарський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач-1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_2 , с. Мала Перещепина, Новосанжарський район, Полтавська область, 39320;

позивач-2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_2 ;

представник відповідача: ОСОБА_4 , місце здійснення адвокатської діяльності: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складений 19 березня 2021 року.

Суддя О.О. Шарова-Айдаєва