Справа № 487/4207/20
Провадження № 2/487/429/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2021 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючий суддяНікітін Д.Г.,
при секретаріГорта О.М.

за участю:

представник позивачаОСОБА_1
відповідачОСОБА_2
відповідачОСОБА_3
представник відповідачівОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в інтересах дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

22.07.2020 року позивач звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом, який в подальшому збільшив та просив позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ОСОБА_5 відносно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того просив стягнути з ОСОБА_3 , аліменти на утримання дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення нею повноліття, на її особистий рахунок та з ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення нею повноліття, на її особистий рахунок. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що у звязку із загрозою життю та здоровю дитини, дитину було вилучено з родини та спрямовано позовну заяву до суду про позбавлення батьківських прав.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у позові.

Представник відповідачів заперечив щодо позовних вимог та просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні позову.

Вивчивши доводи позову, вислухавши пояснення сторін та свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Родина ОСОБА_3 потрапила в поле зору служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради відразу після народження дитини. Після пологів мати залишила лікарню, догляд за дитиною здійснював медичний персонал, мати категорично відмовлялася знаходитися біля дитини, лише інколи навідувала немовля.

У зв`язку із загрозою життю та здоров`ю дитини, дитину було вилучено з родини та спрямовано позовну заяву до суду про позбавлення матері батьківських прав.

ОСОБА_5 визнав батьківство щодо дитини, дитині змінено прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ».

Відповідачка, ОСОБА_3 , є інвалідом з дитинства (F-70), соціально неадаптована, проживає по АДРЕСА_1 , зі своїм цивільним чоловіком, ОСОБА_5 , який має інвалідність II групи, перебуває на диспансерному обліку в КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я».

З родиною проводилась відповідна робота щодо підвищення виховного потенціалу.

З метою допомоги породіллі та збереження родини для дитини, сім`ю було передано на супровід до Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, проте мати з фахівцями центру співпрацювати відмовилася.

30.06.2020 до служби у справах дітей надійшов лист від КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6», про те, що 22.06.2020 дитина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була виписана з Миколаївської обласної дитячої клінічної лікарні та передана на виховання матері.

23.06.2020 сімейний лікар та медична медсестра здійснили патронаж дитини, та встановили, що мати не має достатніх навичок по догляду за новонародженою дитиною. Під час огляду немовля мало задовільний стан, хоча на шкірі дитини були елементи пітниці, почервоніння, опрілості.

Лікар надав матері рекомендації, стосовно догляду за немовлям.

09.07.2020 спеціалістом служби у справах дітей сумісно з сімейним лікарем та фахівцем соціальної роботи Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді був здійснений черговий вихід до родини. Під час огляду дитини лікар констатувала, що мати не здійснює належний догляд за дитиною, як наслідок недогляду, немовля стрімко втратило масу тіла. Лікар поставив діагноз - Гіпотрофія І ступеня, дефіцит маси тіла 13%, зазначений діагноз є підставою для негайної госпіталізації дитини. Сімейний лікар виписав направлення до міської дитячої лікарні № 2, однак мати категорично відмовилася від госпіталізації, чим створила небезпеку для життя і здоров`я немовляти.

Зважаючи на ситуацію яка склалася, та за результатом проведення акту оцінки рівня безпеки дитини, зроблено висновок, що дитині дуже небезпечно залишатися в родині, тому з метою захисту життя та здоров`я малолітнього, було прийнято рішення виконкому Миколаївської міської ради від 10.07.2020 №585 "Про негайне відібрання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 "

Для надання медичної допомоги, дитину направлено до КНП ММР «Міська дитяча лікарня № 2», за адресою: вул. Рюміна 5.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року ) передбачено, що для повного і гармонійного розвитку своєї особистості, дитина потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і, безперечно, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно з ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27.02.1991 року, вказано в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Згідно до змісту ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Із аналізу діючого законодавства вбачається, що позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Частиною 1 ст. 164 СК встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, а саме: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Як вбачається із матеріалів справи, судом не встановлено вини в діях батьків за наявних доказів та обставин справи.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Європейський суд з прав людини зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, а факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини .

Згідно практики розгляду питань щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування перш за все при прийнятті рішення керується фактичними даними, які носять документальний характер, а саме: характеристика на батьків з місця проживання; пояснення не менше трьох сусідів про спосіб життя одного з батьків, якщо батьки розлучені (нотаріально засвідчене); акт про участь одного з батьків у вихованні дитини; акт обстеження житлово-побутових умов проживання одного з батьків; довідка з місця проживання, реєстрація; довідка з поштового відділення про кошти, посилки, перекази чи надходили на ім`я дитини; довідка з суду про призначення чи відмову у сплаті аліментів.

В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, або свідомо ними нехтують. В той же час в ході розгляду справи такі докази позивачем суду надані не були і такі твердження позивача спростовуються матеріалами справи.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідачів суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову в цій частині.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 4-13, 76-89, 258-273, 280 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в інтересах дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.Г. Нікітін