ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року

м. Харків

Справа № 635/5640/17

Провадження № 22-ц/818/1856/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

Третя особа: служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що з 2005 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2016 року вказаний шлюб було розірвано. Сторони від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

9 липня 2015 року, як вказано в позові, ОСОБА_2 покинула родину та виїхала до Російської Федерації. З цього часу позивач самостійно матеріально утримує доньку та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Після розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дитини не приймає, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Дитина з матір`ю не спілкується, будь - які спроби спілкуватися з матір`ю засобами Інтернет призводили до негативних наслідків, а саме дитина перебувала у надзвичайних емоційних хвилюваннях. Крім того, зміст бесід зводився до того, що відповідач весь час брехала дитині про різні речі, негативно відзивалась про самого позивача, глазувала над вадами дитини, усе це призвело до того, що дитина відмовляється спілкуватись з матір`ю взагалі.

При цьому відповідач чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, зокрема відмовила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з дитиною за кордон у 2016 році.

Можливість вирішити спільно питання, що стосуються життя дитини, у позивача відсутні, оскільки відповідач проживає за кордоном, що перешкоджає належним чином виховувати та розвивати доньку, у зв`язку з цим позивач був змушений звернутись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Представник відповідача подав до суду заперечення проти позову, в яких вказав, що ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та просить відмовити у їх задоволенні. Зазначає, що відповідач з часу перебування у РФ постійно підтримує зв`язок з донькою, позивачем на її думку не надано належних доказів, які б підтвердили факт, щодо підстав позбавлення їх батьківських прав.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав у відношення неповнолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не надала доказів на спростування доводів позивача щодо байдужого ставлення матері до дочки, як і не надала доказів, що позивач перешкоджає спілкуванню відповідача з дочкою, тому суд не прийняв заперечень відповідача на позов. Судом враховано факт того, що відповідач з 2015 року не виявляє щодо дитини батьківського піклування, не цікавиться її долею, станом здоров`я, успіхами та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, крім того враховано також і думку самої дитини, яка просила позбавити матір батьківських прав.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції представник відповідача звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом не враховано, що 10 листопада 2020 року представник відповідача подала письмові пояснення та вказала, що ОСОБА_2 , належним чином виконує свої батьківські обов`язки та бере участь у вихованні дитини. Станом на 26 серпня 2020 року відповідачем повністю погашена заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 . Крім того, відповідач має намір активно брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, про що свідчить подання останньою позову до Чугуївського міської ради Харківської області про встановлення графіку спілкування та порядку участі у вихованні дитини.

У скарзі заперечується факт постійного проживання відповідача за кордоном, адже згідно відповіді державної прикордонної служби на адвокатський запит № б/н від 10.09.2020 року громадянка ОСОБА_2 дійсно періодично виїжджала за межі країни, проте це пов`язано з навчанням та заробітком коштів для здобуття професійних якостей та підвищення рівню доходу своєї сім`ї. Зазначає, що в період знаходження на території України відповідач постійно стикалась з перешкодами та заборонами зі сторони батька щодо зустрічей з дитиною.

Представник відповідача просить суд звернути увагу, що відповідач, дізнавшись про відкриття виконавчого провадження про стягнення аліментів, повною мірою сплатила покладені на неї зобов`язання відносно доньки ОСОБА_1 , про що свідчить постанова про скасування заходів примусового виконання у виконавчому провадженні № 58232448.

Крім цього, у скарзі наголошується, що відповідач змушена була перебувати на території іншої країни у зв`язку з проходженням навчання в період з 26 вересня 2017 року по 17 лютого 2020 року, про що свідчить диплом «Російського університету дружби народів» № ДПК 19 018069 від 27 лютого 2020 року, виданий ОСОБА_2 про проходження професійної перепідготовки у сфері «Сімейна психологія».

Також представник відповідача звертає увагу, що судом першої інстанції знехтувано доводами відповідача щодо висновку, наданого Органом опіки та піклування Харківської районної державної адміністрації Харківської області № 01-19/3030 від 30 листопада 2017 року, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає недоцільним та таким, що не відповідає інтересам дитини позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Висновок № 528 від 03 листопада 2020 року винесений Департаментом служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав вважає необґрунтованим, та таким, що суперечить інтересам дитини. Зазначає, що батько ОСОБА_1 негативно впливає на дочку, внаслідок чого остання просила батька звернутись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав.

Наголошує у скарзі, що факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес до дитини. Суд першої інстанції, на думку сторони відповідача, не взяв до уваги те, що відповідач вчиняла дії по налагодженню відносин з дочкою, проте наштовхувалась на перешкоди, створені позивачем, крім того вбачається негативний вплив батька на відношення доньки до матері.

Враховуючи наведене, представник відповідача вважає факти на підставі яких суд прийшов до висновку про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав недоведеними та повністю спростованими.

На адресу суду від позивача надійшов відзив, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що мотивація подання відповідачем апеляційної скарги це ніяк не намагання спілкуватись з дитиною, а лише намагання відбілити себе серед колег психологів, адже маючи фах психолог для ОСОБА_2 є неприпустимим бути особою, яка позбавлена батьківських прав. Заперечує щодо посилань відповідача про начебто створені позивачем перешкоди в спілкуванні з дитиною, наголошує, що жодного разу не вчиняв дій подібного характеру. Пояснює суду у своєму відзиві, що ОСОБА_2 жодного разу не поцікавилась, як живе дитина, хто їх друзі, як вона навчається, як проводить вільний час, де відпочиває, намагання якось привернути її увагу до життя дитини закінчувались безрезультатно.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини, а також визначено відповідно до них правовідносини, які склались між сторонами по справі.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видане 28 лютого 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції міста Харкова ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батьками записані: батько ОСОБА_1 ; мати ОСОБА_2 , запис № 141 від 28 лютого 2006 року.

Шлюб між сторонами по справі розірвано на підставі рішення Московського районного суду міста Харків від 26 серпня 2016 року

За даними акту складеного 05 вересня 2017 року депутатом Харківської міської ради 7 скликання ОСОБА_5 , квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 . В квартирі знаходяться особисті речі ОСОБА_6 , а саме підручники. Крім того остання навчається в Харківській гімназії № 46.

Відповідно до акту, складеного сусідами позивача , а саме ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , встановлено, що ОСОБА_6 проживає разом із своїм батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 , навчається у Харківській гімназії № 46 ім. М.В. Ломоносова Харківської міської ради. Мати дитини навчанням та успіхами дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідувала. Батько дитини ОСОБА_1 бере активну участь у навчанні та вихованні дитини, відвідує батьківські збори, спілкується із класним керівником, сплачує додаткові платні освітні послуги запровадженні у закладі, що підтверджується листом № 247 від 07 березня 2019 року виданим директором Харківської гімназії № 46 ім. М.В. Ломоносова Харківської міської ради.

Також дитина , з березня 2017 року відвідує секцію «Айкідо». Оплату тренувань здійснює батько дівчинки, який цікавиться успіхами доньки та інколи проводить фото та відео зйомку тренувань. Інші близькі родичі ОСОБА_6 тренуваннями не цікавилися, що підтверджується відповіддю ФОП ОСОБА_11 від 13 березня 2019 року на адвокатський запит.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 05 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн. щомісячно на утримання дочки ОСОБА_4 , починаючи з 06 вересня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2018 року рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 лютого 2018 року в частині відмови в задоволенні позову скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 гривень щомісячно на утримання дочки, починаючи з 01 липня 2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 11 листопада 2019 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь позивача додаткові витрати на неповнолітню дитину ОСОБА_4 , в сумі 2365,00 гривень.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 06 травня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки, у розмірі 50500,00 гривень.

Органом опіки та піклування Харківської районної державної адміністрації Харківської області надано висновок № 01-19/3030 від 30 листопада 2017 року щодо вирішення спору про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно якого орган опіки та піклування вважає недоцільним та таким, що не відповідає інтересам дитини позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дочки ОСОБА_6 ..

Департаментом служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області надано висновок № 528 від 03 листопада 2020 року про доцільність позбавлення ОСОБА_2 , батьківських прав у відношенні неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не піклується про фізичний та духовний розвиток своєї доньки ОСОБА_6 , не забезпечує її необхідним навчанням, медичним доглядом, що в сукупності суд розцінив як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, та дійшов висновку про свідоме небажання відповідача належним чином виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про свою дитину та займатись її вихованням.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. ст. 150,180 СК України, якими визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як визначено ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності і не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, саме тому доцільність його застосування, судова колегія вирішує лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав доведеним факт ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки ОСОБА_6 .

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим в ході розгляду справи фактичним обставинам, які підтверджені наявними доказами.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів також вважає необхідним зазначити, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами, а саме з 2016 року відповідачем не вчинялось жодних дій та спроб на встановлення належного емоційного контакту з дитиною. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б спростовували відсутність дій з боку відповідача (том 1 а.с. 56-59).

Крім того, відповідно до висновку Харківської районної державної адміністрації Харківської області надано висновок № 01-19/3030 від 30 листопада 2017 року сама малолітня дитина ОСОБА_6 повідомила, що хоче проживати тільки з батьком.

Посилаючись на норми Конвенції та Сімейного кодексу України, які в першу чергу ставлять вимогу перед судом діяти в інтересах дитини, необхідно звернути увагу на той факт, що ОСОБА_6 , яка досягла 15 років, та в цьому віці чітко усвідомлює свої бажання, фактично не знає свою біологічну матір і не бажає з нею спілкуватися. Таку інформацію дитина повідомила як суду першої інстанції, так і висловивши свою думку в суді апеляційної інстанції, а саме, вказав, що не має жодного бажання спілкуватись зі своєю матір`ю, не хоче щоб остання будь - яким чином впливала на її життя, у зв`язку з цим просила суду позбавити її батьківських прав.

Такі твердження дитини, судова колегія розцінює як відсутність будь - якого емоційного зв`язку та спорідненості між матір`ю та дитиною.

Факт сплати заборгованості за аліментами, як показних піклування про дитину з боку матері, колегія суддів не бере до уваги, оскільки питання про позбавлення батьківських прав не звільняє відповідача від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).

У скарзі представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції знехтував висновком Органу опіки та піклування Харківської районного державної адміністрації Харківської області № 01-19/3030 від 30.11.2017 року, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає недоцільним та таким, що не відповідає інтересам дитини позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Судова колегія, з цього питання наголошує, що відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тобто такий висновок має рекомендаційний характер, тому в даному випадку суд апеляційної інстанції, з урахуванням з`ясованих обставин, ввжає доцільним не брати його до уваги.

Посилання в апеляційній скарзі на позов, який подала ОСОБА_2 про встановлення графіку спілкування та порядку участі у вихованні дитини від 26.11.2020 року, як ознака бажання матері спілкуватись з дитиною, колегія суддів оцінює критично, оскільки це є результатом саме неналежного виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків щодо виховання дитини та відсутності її в житті доньки взагалі. На даний час у дитини склалося своє відношення до виниклої спірної ситуації, вона може сама у віці 15 років оцінювати вчинки батьків, а тому відсутність бажання спілкуватися з матір`ю також заслуговує на повагу.

В судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи, представник відповідача не змогла пояснити суду чим саме мотивована така безвідповідальна поведінка ОСОБА_2 , як матері. Жодних фактичних даних представник не навела. Пояснювала, що їй обставини щодо ухилення ОСОБА_2 від своїх батьківських обов`язків невідомі.

Винна поведінка (вина) є однією з основних підстав для позбавлення особи батьківських прав, оскільки сімейне законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в статтях 23-25 КК України з урахуванням особливостей сімейних правовідносин.

Бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище є триваючим. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 24 листопада 2015 р. №п/800/259/15.

Разом з тим, відповідачем або її представником не було надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції будь-яких доказів на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

В суді апеляційної інстанції була заслухана думка дитини, яка пояснила, що мати як пішла з родини в 2015 році взагалі не намагалась з нею спілкуватися. За весь час одного разу вона їй принесла подарунок, але не вручила, а поклала поряд і спостерігала за реакцією дитини. Жодного разу не привітала з днем народження. Участі в житті дитини з 2015 року не приймала.

На думку колегії суддів, відповідач самоусунулась від виконання покладених на неї батьківських обов`язків по вихованню дитини, що виражається в її бездіяльності та свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками.

Ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання ОСОБА_2 обов`язків по вихованню дитини.

Позбавляючи відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , колегія суддів враховує в першу чергу інтереси дитини, яка не повинна страждати через те, що її мати самоусунулася від її виховання, не піклується про неї, не дбає про її фізичний та духовний розвиток, свідомо поклала виконання цих обов`язків на батька дитини.

З урахування викладеного, доводи апеляційної скарги є безпідставними, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість винесеного рішення не впливають. Судом першої інстанції в повному обсязі досліджено матеріали справи та надано оцінку поданим доказам.

За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів вважає виправданим позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , оскільки позбавлення відповідача батьківських прав повністю відповідає інтересам дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України). Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати відповідача за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови

складено 22 березня 2021 року