РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

Справа №568/410/18

Провадження №2/568/185/21

16 березня 2021 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Троцюк В.О.

секретаря судового засідання Гуменюк А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Радивилів цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа відділ реєстрації фізичних осіб Крупецької сільської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації у вказаному будинку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач, є її бувшим чоловіком та зареєстрований в належному їй будинку. Шлюб між ними розірвано рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2015 року. Відповідач за місцем реєстрації не проживає з 2014 року. Реєстрація відповідача у житловому будинку порушує права позивача як власника майна щодо вільного розпорядження ним та створює перешкоди при оплаті комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим будинком.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 321, 405 Цивільного кодексу України.

Ухвалою судді Радивилівського районного суду Рівненської області від 11 січня 2021 року прийнято до провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено судове засідання.

Позивач в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, відзив на позову заяву не подав, заяв та клопотань не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи.

Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено.

Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Суд, з`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.10.2010 року (а.с.11)

При цьому, з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №3-385 від 26.03.2018 року, виданої виконавчим комітетом Крупецької сільської ради, судом встановлено, що у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрований, окрім власника ОСОБА_1 , дітей ОСОБА_3 , 2002 року народження та ОСОБА_4 , 2006 року народження, зареєстрований колишній чоловік ОСОБА_2 , який не проживає за місце реєстрації з 2015 року. (а.с.6).

Рішенням Радивлівського районного суду від 07 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. При цьому вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 не проживає з позивачем з травня 2014 року. (а.с.8)

Факт не проживання відповідача ОСОБА_2 в належному позивачу житловому будинку підтверджено актами обстеження матеріально-побутових умов, складеними комісією Крупецькою сільською ради від 28.03.2018 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 не проживає з 2015 року та перебуває за кордоном. (а.с.7).

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Згідно вимог ст. 317 ЦК України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном.

Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ними для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Права членів сім`ї власника на користування жилим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання.

Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири (будинку) право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов`язані з позбавленням володіння.

З врахуванням положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 більше одного року не проживає за адресою АДРЕСА_1 . Будь-які поважні причини, які б перешкоджали проживати йому у означеному будинку відсутні.

Таким чином, оцінивши наведені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, позов слід задовольнити, а відповідача ОСОБА_2 слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає, що така не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідачів з реєстрації місця проживання можливо лише за умови втрати ними права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Таким чином, рішення суду по справах даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при зверненні до суду від сплати судового збору звільнена, як інвалід дитинства другої групи. Таким чином, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути 704 грн. 80 коп. судового збору, виходячи з розміру судового збору на день звернення до суду з позовом..

Керуючись ст. ст. 16, 29, 334, 405 ЦК України, ст. 72 ЖК України, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», ст. ст. 13, 141, 263, 265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа відділ реєстрації фізичних осіб Крупецької сільської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь на користь держави (в особі Державної судової адміністрації України) судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Суддя В.О. Троцюк