Справа № 347/1184/20
Провадження № 22-ц/4808/474/21
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Василишин Л.В., Томин О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 15 січня 2021 року, в складі судді Крилюк М.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за неотримане речове майно,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за неотримане речове майно.

Позовні вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачкою ОСОБА_1 , 24.07.2017 року було укладено договір позики за яким відповідачка позичила в неї 9 500 доларів США під 15 % річних та зобов`язалась повернути борг до 24.07.2018 року. У визначений борговою розпискою строк, відповідачка взятого на себе зобов`язання не виконала, у зв"язку з чим просила суд стягнути зазначену суму позики.

Рішенням Косівського районного суду від 24.01.2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики від 24.07.2017 року в сумі 317 535,31 грн, а також 3 175,35 грн. оплаченого судового збору. Вказане рішення суду набрало законної сили 11.05.2020 року та звернуто до примусового виконання.

Однак станом на дату подання позову відповідачкою рішення суду не виконано, кошти їй не повернуто.

Із змісту рішення Косівського районного суду від 24.01.2020 року встановлено, що заборгованість відповідачки станом на 08.07.2019 року перед нею, ОСОБА_2 за борговою розпискою від 24.07.2017 року складає в загальному розмірі 317 535,31 грн. а саме: ( 9 500 доларів США, які по курсу НБУ станом на 08.07.2019 року становлять: 9500x25,711361=244 257, 93 грн. + 15% річних: 15%=1425 доларів США х 2= 2 850 доларів США х 25,711361= 73 277, 38 грн.).

Позивачка, посилаючись на те, що відповідачка грошове зобов"язання не виконує, просила стягнути з останньої 15 % річних за період з 09.07.2019 року по 23.09.2020 року, що становить 1714,99 доларів США, що в еквіваленті станом на 20.09.2020 року згідно офіційного курсу НБУ становить 48 208,37 грн.

Також просила стягнути інфляційне збільшення суми боргу (еквіваленту в іноземній валюті), стягненої судом - 317 535,31 грн. З 09.07.2019 року по 01.07.2020 року від суми заборгованості згідно рішення суду - 7664,08 грн та 3% річних за період з 09.07.2019 року по 20.09.2020 року в сумі 11464,63 грн .

Рішенням Косівського районного суду від 15 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в загальному розмірі : 67337,08 грн, яка складається із: 1714,99 доларів США, що в еквіваленті станом на 20.09.2020 року згідно офіційного курсу НБУ становить 48 208,37 грн. - 15 % річних; 7664,08 грн - інфляційне збільшення суми боргу та 11464,63 грн - 3% річних, а також 847,11 грн - оплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його необгрунтованість та порушення норм матеріального права.

Апелянт зазначила, що стягнення 15% річних за користування позикою за період з 09.07.2019 року по 23.09.2020 року у суму 1714,99 дол. США, що в еквіваленті станом на 20.09.2020 року згідно із офіційним курсом НБУ становить 48 208 грн 37 коп, які суд стягнув на користь позивачки є безпідставно стягненими, оскільки таке стягнення відбулося поза межами строку дії договору позики, тобто такі відсотки нараховуються на час дії договору, а саме з 24.07.2017 року по 24.07.2018 року.

Стягнення з неї 3% річних та інфляційне збільшення суми боргу, які нараховані за період із 09.07.2019 року по 20.01.2020 року є безпідставними.

Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши більшу суму боргу, ніж була заявлена позивачем при подачі позову, оскільки ОСОБА_2 з урахуванням збільшених позовних вимог просила стягнути на її користь 59 652,25 грн, тоді як суд першої інстанції стягнув з неї на користь позивачки 67 337, 08 грн.

Що стосується суми стягнення судового збору, то така є завищена та стягнена всупереч вимог закону.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_2 про стягнення коштів за неотримане речове майно.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, винесене з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повній мірі.

Постановляючи рішення по суті спору, суд першої інстанції з урахуванням заявлених позовних вимог та заяви про збільшення розміру позовних вимог постановив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 15 % річних, інфляційне збільшення суми боргу та 3% річних за період з 09.07.2019 року по 20.09.2020 року на загальну суму 67 337,08 грн.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Косівського районного Івано-Франківської області від 24.01.2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики від 24.07.2017 року в сумі 317 535,31 грн, а також 3 175,35 грн. оплаченого судового збору.

Вказане рішення суду набрало законної сили 11.05.2020 року та звернуто до примусового виконання.

Станом на дату подання позову відповідачкою рішення суду не виконано, кошти їй не повернуто.

Позивач ОСОБА_2 двічі зверталась з заявою про збільшених позовних вимог, а саме 30.07.2020 року та 21.09.2020 року. З урахуванням останньої заяви про збільшення позовних вимог сума боргу складає: 67337,08 грн, з яких: 1714,99 доларів США, що в еквіваленті станом на 20.09.2020 року згідно офіційного курсу НБУ становить 48 208,37 грн. - 15 % річних; 7664,08 грн - інфляційне збільшення суми боргу та 11464,63 грн - 3% річних.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) дійшла такого висновку, що при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у гривні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Із змісту розписки ОСОБА_1 від 24.07.2017 року та рішення Косівського районного суду від від 24 січня 2020 року, яке набрало законної сили, вбачається, що договором позики сторонами передбачено сплату 15% річних від суми боргу. Так, рішенням суду станом на 08.07.2019 року з ОСОБА_1 стягнуто борг у розмірі 9500 доларів США та 15% річних у сумі 2850 доларів США.

Позивачка, звертаючись із позовом до суду ставить питання про стягнення з відповідачки сплати 15% річних від суми боргу та 3% річних від простроченої суми грошового зобов"язання.

Оскільки сторонами у договорі, згідно розписки, передбачено сплату 15% річних від простроченої суми, то відповідно до положень ст. 625 ЦК України відповідачка зобов"язана сплатити не 3%, а 15 % річних від простроченої суми.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки 3% річних від простроченої суми у розмірі 11464,63 грн, а тому рішення суду в цій частині не може залишатися в силі.

Що стосується рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат, колегія суддів виходить із наступного.

За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Оскільки у справі що розглядається, має місце прострочення грошового зобов`язання, визначеного у доларах, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент долара) нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідачки не підлягає.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2 в частині стягнення 15 % річних від простроченої суми грошового зобов"язання за період з 09 липня 2019 року по 23 вересня 2020 року у розмірі 1 714,99 доларів США, що в еквіваленті станом на 20.09.2020 року згідно офіційного курсу НБУ становить 48 208,37 грн, а тому рішення суду в цій частині слід залишити без зміни.

Рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в цій частині позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

У зв`язку з частковим задоволенням позову судом апеляційної інстанції з відповідачки слід стягнути на користь позивачки сплачений судовий збір у сумі 235 грн, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389, ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 15 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7664,08 грн - інфляційне збільшення суми боргу та 11464,63 грн - 3% річних та судового збору у розмірі 847,11 грн - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на користь ОСОБА_2 7664,08 грн - інфляційне збільшення суми боргу та 11464,63 грн - 3% річних - відмовити.

У решті рішення суду залишити без зміни.

Сятгнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 235 грн витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин