ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» березня 2021 року

м. Харків

справа № 638/4437/20

провадження № 22ц/818/1277/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідачка - ОСОБА_1 , представник відповідачки - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2020 року в складі судді Подус Г.С.

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 28 липня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом подання заяви про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг та заяви № на отримання кредиту, яка разом з умовами отримання кредитів та інших послуг становила кредитний договір.

За умовами договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 24 360,00 грн з кінцевим строком погашення не пізніше 28 липня 2019 року. Проте, ОСОБА_1 припинила повертати наданий їй кредит у строки, передбачені договором.

Вказав, що 26 червня 2019 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» укладено договір відступлення права вимоги №20190626, за яким він набув, зокрема, право вимоги грошових коштів до ОСОБА_1 у розмірі 42 313,40 грн, що включає в себе суму заборгованості за основною сумою кредиту у розмірі 7845,41 грн, нарахованими відсотками у розмірі 1798,07 грн та щомісячними процентами (платою за управління кредитом) у розмірі 20 542,28 грн, пенею у розмірі 12 127,64 грн.

Зазначив, що на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про порядок погашення заборгованості за кредитним договором та включення персональних даних до бази даних разом з вимогою про погашення суми боргу, однак після відступлення права вимоги вона не здійснила жодного платежу на погашення кредитної заборгованості ані на рахунок попереднього кредитора, ані на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Просив стягнути зі ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за кредитним договором № від 28 липня 2016 року в розмірі 42 313,40 грн, з яких 7845,41 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 1798,07 грн - заборгованість за відсотками, 20 542,28 грн - заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом), 12 127,64 грн - заборгованість за пенею, а також понесені судові витрати.

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» приховав від неї суттєву інформацію про умови кредитування і в такий спосіб ввів її в оману, що є нечесною підприємницькою практикою та свідчить про те, що договір є неукладеним та недійсним.

Просила визнати недійсним договір кредиту від 28 липня 2016 року, укладений шляхом підписання заяви № на отримання кредиту між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів».

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2020 року, у якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року виправлено описку, стягнуто зі ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором від 28 липня 2016 року № в розмірі 42 313,40 грн та судовий збір у розмірі 2102,00 грн; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові Товариству з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» до неї про стягнення заборгованості.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за відсутності її та її представника, не повідомив їх про дату, час і місце засідання суду, позбавивши їх низки процесуальних прав.

03 березня 2021 року засобами електронної пошти від Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Вказав, що відповідачці було відомо про розгляд справи судом. Вона мала можливість здійснювати свої процесуальні права. Мотивів щодо неправильного застосування норм матеріального права апеляційна скарга не містить.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка має перед позивачем непогашену заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню з неї, а також відсутністю підстав для визнання кредитного договору недійсним. Суд першої інстанції виходив з того, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» із заявою про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг та заявою № на отримання кредиту, підписанням яких підтвердила згоду, що ці заяви разом з умовами отримання кредитів та інших послуг становлять кредитний договір між ними (а. с. 5, 6).

У заяві № на отримання кредиту зазначено, що ОСОБА_1 отримує кредит у розмірі 24 360,00 грн строком на 36 місяців зі сплатою початкового проценту 2,00% від суми кредиту - 400,00 грн, щомісячних процентів у розмірі 3,69% від суми кредиту згідно з графіком платежів та річних процентів у розмірі 11,99 % від суми боргу за договором згідно з графіком платежів, а також щоденної пені 0,3% від загальної суми прострочення.

Також, у вказаній заяві зазначено, що ОСОБА_1 доручає товариству перерахувати за рахунок отримуваного нею кредиту такі суми грошових коштів: 20 000,00 грн - на її рахунок, 3600,00 грн - на рахунок Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС», призначення - оплата страхового платежу за договором страхування №-С від 28 липня 2016 року, 360,00 грн - на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «МайСейфеті», призначення - оплата за пакет послуги «Охоронець КредитМаркет 24» за рахунок кредиту КД № від 28 липня 2016 року.

Графіком платежів, що підписаний ОСОБА_1 , передбачений загальний щомісячний платіж у розмірі 1708,02 грн (останній у розмірі 1707,63 грн), який складається з платежів на повернення кредиту, річних процентів та щомісячних процентів. Щомісячні проценти складають фіксовану суму 898,89 грн. Загальна сума усіх щомісячних платежів мала скласти 61 488,33 грн (а. с. 7).

Своїм підписом ОСОБА_1 засвідчила, що умови кредитного договору, зокрема, про сукупну вартість кредиту, їй роз`яснені та зрозумілі; вона ознайомилась з кредитним договором до його укладення і згодна з усіма його умовами; примірник заяви отримала, умови отримання кредитів згодна отримати шляхом роздрукування з веб-сайта кредитодавця. Також ОСОБА_1 засвідчила, що повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, передбачені частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та їх зміст, а також про всі інші умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України (а. с. 7 зворот).

Перерахування кредитних коштів у розмірі 20 000,00 грн на рахунок ОСОБА_1 підтверджується копією платіжного доручення №І88056021 від 28 липня 2016 року (а. с. 8).

Пунктами 3.1. - 3.4. Умов отримання кредитів та інших послуг від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передбачено, що за надання кредиту позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю проценти. Сума процентів всіх видів становить сукупну вартість кредиту/кредитів. Види процентів: початковий процент - обчислюється від суми кредиту та справляється за його рахунок відразу при його наданні; щомісячні проценти - обчислюються від суми кредиту та нараховуються щомісячно; річні проценти (річна відсоткова ставка) - обчислюються від загальної суми грошового боргу позичальника за кредитним договором та встановлюються у розмірі, що відповідає періоду часу в один рік, але нараховуються щомісячно, виходячи з кількості днів у календарному році. Ставка щодо кожного виду процентів є фіксованою та визначається заявою на отримання кредиту (а. с. 12-13).

З довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» від 16 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно оформила кредит на загальну суму 24 360,00 грн. Від ОСОБА_1 надійшли платежі на погашення заборгованості: 19 серпня 2016 року - 4500,00 грн, 4500,00 грн та 1000,00 грн; 27 вересня 2016 року - 2000,00 грн, 28 жовтня 2016 року - 2000,00 грн, 28 листопада 2016 року - 1881,00 грн, 27 грудня 2016 року - 1712,70 грн, 30 січня 2017 року - 891,00 грн та 900,00 грн; 27 лютого 2017 року - 1708,52 грн, 28 березня 2017 року - 1732,50 грн, 03 травня 2017 року - 1683,00 грн, 18 липня 2017 року - 3920,00 грн, 04 серпня 2017 року - 396,00 грн. Всього надійшло 28 824,72 грн, за рахунок яких погашено річні проценти у розмірі 1523,45 грн, щомісячні проценти - 10 786,68 грн, частину кредиту - 16 514,59 грн (а. с. 15-16).

З розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № від 28 липня 2016 року вбачається, що станом на 26 червня 2019 року вона має заборгованість у розмірі 42 313,40 грн, з яких 7845,41 грн - заборгованість за кредитом, 1798,07 грн - заборгованість за відсотками, 20 542,28 грн - заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом), 12 127,64 грн - заборгованість за пенею (а. с. 17).

26 червня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги № 20190626, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 42 313,40 грн, що підтверджується витягом з реєстру боржників до договору (а. с. 20-22, 23).

Із листів від 09 липня 2019 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором з нею та про необхідність сплати боргу у розмірі 42 313,40 грн до 23 липня 2019 року (а. с. 18, 19).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом товариства та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У травні 2020 року представник відповідачки подав заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 травня 2020 року у задоволенні клопотання відповідачки про перехід до розгляду справи за правилами загального провадження - відмовлено.

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2020 року прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним та вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Оскаржуване рішення суду постановлено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Суд першої інстанції вважав справу малозначною в силу закону, а тому вирішив розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом правил пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета.

Предметом спору у цій справі за первісним позовом є стягнення заборгованості за кредитним договором, а за зустрічним позовом - визнання кредитного договору недійсним.

Таким чином, ця справа не є малозначною в силу закону (на підставі пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України), оскільки серед позовних вимог наявна вимога немайнового характеру щодо визнання кредитного договору недійсним, у зв`язку із чим в ній неможливо визначити ціну позову.

Аналогічних висновків щодо не малозначності в силу закону справ, у яких заявлені немайнові вимоги, дійшов Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 559/1313/17, провадження № 61-47587св18, від 15 травня 2019 року у справі № 628/4448/16-ц, провадження № 61-35056св18, від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18, провадження № 61-1936св20, від 24 лютого 2021 року у справі № 758/15886/17, провадження № 61-15678св20.

Така справа могла бути визнана малозначною лише у відповідності до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України ухвалою суду про віднесення її до категорії малозначних.

Однак, справа після прийняття зустрічного позову малозначною судом першої інстанції не визнавалась.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 193 ЦПК України у випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Тобто, подання зустрічного позову є підставою для переходу у процедуру загального позовного провадження.

Постановляючи ухвалу від 10 червня 2020 року суд першої інстанції не вказав про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, що є порушенням вимог частини 4 статті 193 ЦПК України.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув цю справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 376 ЦПК України, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, це є порушенням норм процесуального права і обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

За таких умов, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, 611, частини 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Судом встановлено та не спростовано відповідачкою, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», правонаступником якого є позивач, як первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти. Заперечень проти суми отриманих кредитних коштів позичальниця не висловлювала. До серпня 2017 року ОСОБА_1 здійснювала платежі на погашення заборгованості за кредитом, а в подальшому припинила сплату щомісячних платежів, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість за кредитом.

Виходячи з фактичних обставин справи та зважаючи на те, що відповідачка не заперечує факту отримання нею кредитних коштів та не доводить їх повернення у повному обсязі кредитодавцю або позивачу, позовні вимоги товариства щодо стягнення з неї заборгованості, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, передбаченими договором річними і щомісячними відсотками та пенею, є обґрунтованими.

Доводи зустрічного позову ОСОБА_1 щодо недійсності кредитного договору через приховання від неї інформації про умови кредитування та введення її в оману, застосування до неї нечесної підприємницької практики судова колегія вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно, знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідне тлумачення надано у постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №686/9372/16-ц, провадження №61-20156св19; від 16 вересня 2020 року у справі № 617/1552/15-ц, провадження № 61-19159св19.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки за зустрічним позовом не надав належних доказів та не довів того, що під час укладення договору від ОСОБА_1 приховано інформацію про умови кредитування, чим введено її в оману та застосовано до неї нечесну підприємницьку практику.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Абзацем 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладання кредитного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

При відсутності достатніх даних для визнання умов договору в цілому несправедливими щодо нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

З підписаної ОСОБА_1 заяви про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та заяви на отримання кредиту № від 28 липня 2016 року вбачається, що сторони погодили розмір тіла кредиту, строк кредитування, розмір та види процентів за користування кредитними коштами (початковий процент, щомісячний процент та річний процент), а також розмір пені у разі порушення зобов`язань (0,3 % щоденно).

Встановлені умовами договору проценти не є супутньою послугою, тобто не є комісією. Крім того, щомісячні проценти визначені у твердій грошовій сумі, розмір якої є незмінним протягом всього строку повернення кредиту, що підтверджується графіком повернення кредиту. Тобто, вказана умова не містить змін в будь-яких витратах за кредитним договором.

При цьому, в заяві на отримання кредиту та у графіку погашення кредиту, підписаному позичальником, сторони визначили сукупну вартість кредиту та загальний розмір щомісячних платежів, що мав скласти 61 488,33 грн.

Підписуючи заяву, ОСОБА_1 погодилась з тим, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від товариства становить кредитний договір. Умови кредитного договору, зокрема, умови про сукупну вартість кредиту, їй роз`яснені та зрозумілі, що підтверджено її підписом.

Також ОСОБА_1 своїм підписом засвідчила, що повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, передбачені частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та їх зміст, а також про всі інші умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Тому наявні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору із ОСОБА_1 товариство дотрималося передбачених законом вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем таких умов.

Наведеним спростовуються доводи ОСОБА_1 про те, що на час укладання договору їй не надано інформації щодо умов кредитування, чим введено її в оману.

Під час укладення кредитного договору його положення позичальниці роз`яснені та зрозумілі. Вона ознайомилась з кредитним договором до його укладення і була згодна з усіма його умовами, тому розуміла, який саме загальний розмір кредитної заборгованості мала погасити на виконання умов договору, з чим погодилась.

Крім того, ОСОБА_1 певний час виконувала свої обов`язки з повернення кредитних коштів, тобто своїми діями визнавала умови договору.

Отже, ОСОБА_1 не доведено укладення кредитного договору на умовах, що обмежують її права, як споживача, та що він був укладений внаслідок введення її в оману зі сторони товариства або з використанням нечесної підприємницької практики щодо неї.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

При цьому, ОСОБА_1 у зустрічному позові просила визнати кредитний договір недійсним у цілому, не зазначаючи, які саме його умови, зокрема, щодо процентів, пені чи інші вона вважає такими, що порушують її права як споживача. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти та користувалась ними, підстав для визнання кредитного договору недійсним у цілому не вбачається, а доводів щодо незгоди з конкретними його умовами ОСОБА_1 ані у зустрічному позові, ані в апеляційній скарзі не виклала.

Таким чином, оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачкою своїх обов`язків зі сплати кредиту, судова колегія дійшла висновку про стягнення зі ОСОБА_1 на користь товариства заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 42 313,40 грн, з яких 7845,41 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 1798,07 грн - заборгованість за річними процентами, 20 542,28 грн - заборгованість за щомісячними процентами, 12 127,64 грн - пеня.

Підстав для задоволення зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору не вбачається.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги товариства підлягають задоволенню, зі ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 2102,00 грн. Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права. Однак, оскільки первісний позов товариства до ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а вимоги її зустрічного позову - залишенню без задоволення, тобто спір вирішено на користь товариства, підстав для перерозподілу судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2020 року, в якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року виправлено описку, - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № від 28 липня 2016 року у загальному розмірі 42 313,40 грн, з яких 7845,41 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 1798,07 грн - заборгованість за річними процентами, 20 542,28 грн - заборгованість за щомісячними процентами, 12 127,64 грн - пеня.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір в розмірі 2102, 00 грн за подачу позову.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року.