Справа № 344/2523/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/347/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 та його представника

представника АТ «УКРСИББАНК»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», відділення №142 ПАТ «Укрсиббанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Інспекція з питань захисту прав споживачів в Івано-Франківській області про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2020 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», відділення № 142 ПАТ «Укрсиббанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Інспекція з питань захисту прав споживачів в Івано-Франківській області про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №0 від 04.09.2008 з моменту його укладення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.09.2008 між ним та АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого Банк надав кредит у розмірі 46 000 доларів США, що на день укладення договору дорівнювало еквіваленту 223 132,20 грн. на строк до 03.09.2029 зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних. Цільове призначення якого було купівля двокімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 . В якості забезпечення виконання зобов`язання за даним договором між сторонами, було укладено іпотечний договір від 04.09.2008, згідно якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 04.09.2008 року для забезпечення виконання вищевказаного договору про надання споживчого кредиту № 0 було укладено договори поруки: №227282 з ОСОБА_2 ; № НОМЕР_1 з ОСОБА_3 ; № НОМЕР_1 з ОСОБА_4 . Позивач стверджує, що на момент підписання договору з Правилами споживчого кредитування, затвердженими рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «УкрСиббанк» із усіма змінами і доповненнями, його не було ознайомлено, підписано та передано на руки. На неодноразові усні звернення до співробітників банку з вимогою про надання можливості ознайомитися з Правилами, отримав відмову, його так і не було ознайомлено з ними, не підписано та не надано його екземпляр для зберігання як додаток до Договору. Банком порушено вимоги п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та розділу 2 постанови НБУ від 10.05.2007 № 168, щодо інформації яка повинна була бути надана споживачу перед укладенням договору. У зв`язку з наведеним просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 04.09.2008 з моменту його укладення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», відділення №142 ПАТ «Укрсиббанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Інспекція з питань захисту прав споживачів в Івано-Франківській області, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є невірним, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Апелянт вважає, що при укладенні договору споживчого кредитування ПАТ «УкрСиббанк» не мало права відступити від положення актів цивільного законодавства щодо обов`язковості письмової форми укладення кредитного договору.

Апелянт зсилається на правову позицію Верховного Суду України в які зазначено, що банк зобов`язаний доводити не факти ознайомлення споживача з умовами договору й прийняття їх, а факт передання споживачеві оригіналу договору у письмовій формі. Оригінали будь-яких додатків, додаткових умов чи правил, на які містяться посилання у тексті договору також мають бути надані позичальнику у письмовій формі в оригіналі з поставленням підпису та печатки банку. Тому будь-яку частину договору, на яку є посилання у договорі, але не підписану позичальником, якщо її можна вилучити або змінити без його відома, за відсутності доказів отримання її споживачем в оригіналі, слід вважати нікчемною через недотримання письмової форми.

Апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції в своєму рішенні на висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах є неправильні та не вірно застосовані.

Апелянт вважає, що банком йому не було ознайомлено з їхніми договірними умовами (правилами), а також у споживача кредитних послуг була відсутня будь-яка можливість ознайомитися з ними у відділенні банку.

Сам договір має вид формуляра та не містить обов`язкових умов, наявність яких є необхідною, відповідно до вимог законодавства, можна стверджувати, що встановлення факту надання та підписання інформаційного листа та ознайомлення позичальника з правилами (договірними умовами) є визначальним для правильного встановлення всіх обставин справи, надання їм правової оцінки та вирішення спору. Апелянт стверджує, що банк завдав йому шкоду як споживачу, встановивши обов`язкові для нього умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, що є явно несправедливими умовами договору про надання споживчого кредиту.

Тому викладені у рішенні суду першої інстанції висновки, не відповідають обставинам справи.

Апелянт вважає, що висновок про те, що сторони договору від 04.09.2008 досягли згоди між собою, щодо всіх істотних умов кредитного договору тобто про предмет, ціну та строки його дії є невірним.

Сам по собі факт задоволення споживчих потреб за рахунок одержаних від банку грошових коштів не спростовує обґрунтованості позовних вимог про недійсність кредитного договору у зв`язку з недотриманням письмової форми його укладення, вимог щодо обов`язковості роз`яснення у письмовій формі прав споживача та визнання у зв`язку із цим умов кредитного договору несправедливими, а таким чином і недійсним кредитного договору в цілому.

Апелянт зазначає, що судом не було встановлено дійсні обставини справи щодо надання та підписання Інформаційного листа та ознайомлення з Правилами (договірними умовами).

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника, представника АТ «УКРСИББАНК»,перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.09.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно якого Банк надав кредит у розмірі 46 000 доларів США, що на день укладення договору в еквіваленті на національну валюту склало 223 132,20 грн строком до 03.09.2029 зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних (а.с. 14).

В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №0 від 04.09.2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Українець В.В. за реєстр. № 3008, згідно якого в іпотеку банку передано нерухоме майно- двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20-21).

Для забезпечення виконання вищевказаного договору про надання споживчого кредиту №0 04.09.2008 року було укладено договори поруки: №227282 з ОСОБА_2 ; № НОМЕР_2 з ОСОБА_3 ; № НОМЕР_1 з ОСОБА_4 (а.с.22-23, 24-25, 26-27).

Між Івано-Франківським регіональним управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_1 03.10.2008 року укладено договір № 68 про надання компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків, згідно якого, фонд від імені держави відшкодовує частину відсотків за кредитом, що надається позичальнику на придбання житла АКІБ «УкрСиббанк» (а.с. 29).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до статті 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

ОСОБА_1 самостійно звертався до Банку із письмовою заявою, в якій просив надати йому кредит та зазначив його суму, строк, валюту та мету отримання кредитних коштів, що підтверджується копією анкети-заяви позичальника (а.с.220-223, т.1).

Обставина про те, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу виконував умови договору, повертаючи кредитні кошти разом із процентами, свідчить про схвалення позичальником у вересні 2008 року умов укладеного правочину, намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав чи інтересів під час укладення правочину.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною (ст. 11 ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній станом на 27.09.2006 року).

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (ст. 11 ч.5 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній станом на 27.09.2006 року).

Законом України від 22.09.2011 року внесені зміни до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема частину першу доповнити абзацом третім такого змісту: «Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється»; підпункт «д» пункту 2 частини другої викладено в такій редакції: «д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту»; після абзацу другого доповнити новим абзацом такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». У зв`язку з цим абзаци третій-десятий вважати відповідно абзацами четвертим-одинадцятим; абзац шостий викласти в такій редакції: детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту».

Банк, станом на 04.09.2008 мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті за генеральною банківською ліцензією Національного банку України, що передбачено п.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (а.с.151- т.1).

Неможливість позичальника оцінити у сукупності умови договору щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, у розумінні ст. 230 ч.1 ЦК України, не є обманом зі сторони Банку.

Позичальник особисто обравши контрагента, валюту свого банківського кредитування, форму і умови кредитування, тобто зробив свій вибір свідомо, а тому повинен був усвідомлювати всі можливі у зв`язку з цим фінансові ризики.

Доводи апелянта про те, що умови кредитного договору є несправедливими для нього, оскільки йому як споживачу не надано повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, не стверджені у суді відповідними доказами і спростовуються.

З Додатку № 2 графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту вбачається, що ОСОБА_1 сплачував банку проценти за користування кредитом (а.с. 15-19 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його вимоги, а банк надав позичальнику інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту та інші умови його оплати.

З кредитного договору вбачається, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних.

Із пункту 3.1 кредитного договору вбачається, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що на дату укладення договору він ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню та Тарифами Банку, що викладені у Додатку № 3 до Договору. При укладанні кредитного договору ОСОБА_1 ознайомився і погоджується з усіма умовами усіх додатків до цього договору, ознайомлений і погоджується з Правилами споживчого кредиту позичальників АКІБ «УкрСиббанк», які є невід`ємною частиною Договору.

Тому, підстави для визнання оспорюваного кредитного договору в цілому недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України та порушення положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні, оскільки перед його підписанням ОСОБА_1 мав можливість і ознайомився з текстом та умовами договору та власноручно їх підписав.

За таких обставин, доводи апелянта про відсутність у договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, не надання передбачних законодавством документів в момент укладення договору та зміни відсоткової ставки, є безпідставними та необґрунтованими.

Представником ПАТ «Укрсиббанк» було подано заяву про застосування позовної давності

У зв`язку з безпідставністю позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строки позовної давності можуть застосовуються тільки до обґрунтованого позову.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц провадження № 14-96цс18 та у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 522/7252/15-ц, провадження № 61-47451св18.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх законними та обгрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк