КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи 759/6453/19
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/99/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Хмарського Романа Борисовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Святошинського районного суду м. Києва Петренко Н.О.,

по цивільній справі № 759/6453/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області, Орган опіки та піклування Остриківської сільської об`єднаної територіальної громади, Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Вознесенському району, про позбавлення батьківських прав.

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 04 листопада 2011 року по 09 серпня 2013 року вона перебувала у шлюбу з відповідачем. Від шлюбу народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з відмовою відповідача добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання сина з нього було стягнуто аліменти. 09 серпня 2013 року шлюб між сторонами

розірвано. Після розірвання шлюбу і до теперішнього часу відповідач проживає на території АРК Крим, присуджених судом аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 не сплачує і бажання спілкуватися з дитиною не виявляє. Станом на 28 лютого 2019 року заборгованість по аліментах складає 60 485,60 грн. Відповідач намагався в судовому порядку оспорити батьківство щодо спільного сина ОСОБА_3 , однак йому було відмовлено судом з посиланням на висновки відповідних судових медико-генетичних експертиз. Навіть після цього він не виявляє бажання піклуватися та утримувати свою дитину. Син проживає разом з нею, перебуває на її утриманні, тому через відсутність матеріальної підтримки з боку відповідача вона була змушена звернутися за отриманням державної тимчасової допомоги на дитину. Тому просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до положень ч. 1 ст.1 та ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» ухвалою Київського апеляційного суду від 28 березня 2019 року забезпечення розгляду даної позовної заяви було визначено Святошинському районному суду м. Києва.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду,представник позивача подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, просив суд рішення скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилаючись на порушення судомнорм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки судом не надана належна правова оцінка доказам, що подавалися позивачем.

Зауважував, що проживання відповідача на окупованій території не стало для нього перешкодою для звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька.

Відповідач сплатив чималі кошти за проведення судово-медичних експертиз, але й після їх висновків про його біологічне батьківство, не сплачуєаліментів на утримання своєї дитини та не цікавиться його життям.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Сторони про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. Позивач, представник позивача, треті особи по справі до початку її розгляду подали заяви про можливий розгляд за їх відсутності.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб що не з`явилися в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: батько- ОСОБА_2 , матір - ОСОБА_1 (а.с.11).

25вересня 2012 рокурішенням Токмацького районного суду Запорізької області з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина в розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 липня 2012 року до досягнення дитиною повноліття. На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист (а.с.16). Станом на 28 лютого 2019року заборгованість відповідача по аліментах складає 60 485,60 грн (а.с.20-21).

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 29 липня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.15).

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 22 січня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дитини відомості про батька відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20листопада 2013 року вказане рішення суду залишено без змін (а.с.13-14).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 16серпня 2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 16 серпня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24).

Як вбачається із висновку Остриківської сільської ради Токмацького району Запорізької обалсті від 01 жовтня 2019 року в будинку за вищевказаною адресою зареєстровані та проживають рідні гр. ОСОБА_1 , з дати реєстрації місця проживання 16 серпня 2018 року по теперішній час на території сільської ради гр. ОСОБА_1 та її син: ОСОБА_3 фактично не проживають, згідно довідки Виконавчого органу Остриківської сільської ради від 03 вересня 2019 року № 1686.

Як вбачається з листа Запорізької міської ради районної адміністрації по Вознесенському району від 01-10/1406 від 14 травня 2020 року питання доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , 1987 року народження по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району 07 травня 2020 року, однак орган опіки вважає неможливою підготовку висновку про доцільність або недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Відповідач проживає на окупованій території України, що об`єктивно ускладнює спілкування та участь у вихованні сина.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності виключних обставин передбачених положеннями ст. 164 СК України, які є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає,що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, подані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , на підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, посилалась на те, що відповідач не приймає участі у вихованні та не сплачує аліменти.

Однак дані обставини не можуть бути підставою для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно його сина, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача (правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 199/5032/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 559/1553/16-ц).

Доводи скаржника про безпідставне не взяття судом першої інстанції до уваги посилань на те, що відповідач не цікавиться життям свого сина та не приймає участі у його вихованні, оскільки проживає на окупованій території України, не можуть бути підставою для скасування постановленого судового рішення.

Відсутність участі у вихованні дитини через проживання одного з батьків на окупованій території не може свідчити про злісне ухилення від участі у вихованні дитини, оскільки це об`єктивно ускладнює спілкування та участь у її вихованні ( правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі №420/1075/17).

Належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано. Хоча у відповідності до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

У той же час, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, його пасивна поведінка, щодо виховання та способів його участі у вихованні сина, призводить до того, що дитина позбавлена батьківської любові, опіки та захисту з боку біологічного батька, належного виховання.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 375, 381- 384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу адвоката Хмарського Романа Борисовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: