печерський районний суд міста києва
Справа № 362/5667/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань - Винник С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України суму компенсації моральної шкоди, завданої позивачеві, яку він оцінює у розмірі 26 153, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2019 року, яке законної сили не набрало, було вжито обмежувальні заходи відносно позивача по відношенню до його колишньої дружини та їхніх спільних дітей. Внаслідок рішення суду позивач був позбавлений права користуватися належною йому квартирою та самостійно приймати участь у вихованні доньки та сина, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими. Внаслідок порушення його прав через рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2019 року він відчував страждання, був принижений, відчував біль, муки, тривогу, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривалої невизначеності, та мав інші негативні переживання.

Позивач обраховує суму, яку просить стягнути, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Державний бюджет України на 2019 рік», - 4 173, 00 грн та кількості днів 184 дні (з 20 серпня 2019 року по 20 лютого 2020 року).

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

18 січня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2020 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

25 січня 2021 року ухвалою судді у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

У квітні 2019 року колишня дружина позивача - ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва самостійно та як законний представник неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1

20 серпня 2019 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва заяву ОСОБА_2 задоволено, видано обмежувальний припис строком на 6 місяців, який підлягає негайному виконанню, незалежно від подання апеляційної скарги.

Так, судовим рішенням від 20 серпня 2019 року у справі № 752/7631/19 встановлено наступні заходи обмеження прав ОСОБА_1 та покладено на нього наступні обов`язки: заборонено перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; заборонено наближатися ближче, ніж на 20 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; заборонити наближатися ближче, ніж на 100 метрів до місця навчання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ; заборонено вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку.

20 лютого 2020 року постановою Київського апеляційного суду скасовано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 серпня 2019 року й постановлено нове рішення про відмову у видачі обмежувального припису.

24 вересня 2020 року постановою Верховного Суду залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року.

VI. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до положення ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини другої ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частини першої ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

За частиною другою ст. 176 цього ж Кодексу юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Відтак держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна.

Позивач вимог до держави Україна не заявляв.

Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підстав доказів, поданих учасниками справи.

Позивач звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, яка є самостійною юридичною особою та не відповідає за зобов`язаннями держави. Про порушення своїх прав чи законних інтересів саме Державною казначейською службою України позивач не вказує.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Таким чином, казначейство виступає відповідачем у справах, пов`язаних з виплатою з державного бюджету певних коштів як особа, на яку законодавством покладено відповідальність за виконання державою відповідних бюджетних зобов`язань, а не як особа, відповідальна від імені держави за неправомірні дії.

Таким чином суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст. ст. 3, 8, 21, 55, 117, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 1-23, 96, 176 Цивільного кодексу України,

ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації моральної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. В. Литвинова