Провадження №2/523/1456/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2021 р.

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря - Щербан О.Д,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9, в м.Одесі, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири за вищевказаною адресою, в якій вона постійно проживає та зареєстрована. Відповідач є колишнім чоловіком її доньки, шлюб з яким розірвано. Оскільки ОСОБА_2 не спілкується зі своїми дружиною та дітьми, його речі відсутні в квартирі, житлом не цікавиться, в ремонті та оплаті комунальних послуг участі не приймає, внаслідок чого позивач вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування житлом.

Ухвалою судді від 30.10.2020р. відкрито провадження у справі та визначено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Сторони, повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явились, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались. Позивач звернулася з заявою, в якій заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, вказуючи на те, що відповідач колишній чоловік її доньки, а також зазначала, що згодна на заочний розгляд справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, викликався належним чином шляхом направлення за зареєстрованою адресою проживання судового виклику із зазначення дати, часу та місця розгляду справи, тому в силу п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається повідомленим належним чином, із заявами про відкладення розгляду справи не звертався. В силу вимог ч.8 ст.128, ч.10 ст.130,223 ЦПК України, суд прийшов до висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутності відповідача.

За згодою позивача справу розглянуто в заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідачів, котрі про розгляд справи сповіщені належним чином.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справичи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом норми ч.6 ст.259 ЦПК України, складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

За нормами ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

На підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер:б/н, виданий 22.09.2016р., видавник: ТОВ «Інтобуд» та ОСОБА_1 , технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданий 07.04.2017р., видавник:ТОВ «ОР БТІ»; додаткової угоди, серія та номер: 1, виданої 22.09.2016р., видавник: ТОВ «Інтобуд» та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; договору про пайову участь у будівництві житла, серія та номер:30/5, виданого 10.03.2015р., видавник ТОВ «Інтобуд» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 12.04.2017р. державним реєстратором КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Одеська обл. зареєстрована як власник квартири за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності: 20009241 (а.с.5).

З представлених документів, зокрема з картки реєстрації особи, наданих ОСББ «Остров-6» від 27.10.2020р., вбачається, що на спірній житловій площі, крім позивача, зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8,9).

Як видно із змісту вказаної довідки, відповідач зареєстрований на вказаній житловій площі з 12.07.2017 р.

Як зазначено в свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 , виданому 05.03.1998р. відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської райадміністрації виконкому Одеської міськради народних депутатів, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

23.08.1991р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської райадміністрації виконкому Одеської міськради народних депутатів повторно видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , актовий запис №286. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 залишила прізвище « ОСОБА_7 ».

Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 26.05.2011р. по справі №2-3079/2011р., шлюб, зареєстрований 10.10.2008р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , розірвано.

Факт непроживання відповідача на спірній житловій площі більше року без поважних на те причин підтверджується актом про не проживання за місцем реєстрації від 20.10.2020р., складеним сусідами ОСОБА_9 (кв. АДРЕСА_3 ), ОСОБА_10 (кв. АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_11 (кв. АДРЕСА_5 ), підписи яких завірено головою правління ОСББ «ОСТРОВ-6», згідно якого відповідач ОСОБА_2 , 1983 року народження, з 20.09.2017р. не проживає в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з нормами ст.405 ЦК України, чени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як передбачено ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зібрані по справі докази в їх сукупності вказують на те, що відповідач на спірній житловій площі більше одного року не проживає без поважних на те причин, належні йому речі в квартирі відсутні. Відтак, пред`явлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Керуючись ст.ст.12,13, 76-81,89, 258-259, 263-265, 273,279, 280-284, 354,355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача подано протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення .

Рішення складено 16.03.2021 року.

Суддя: