Київський районний суд м. Полтави
Справа № 554/6043/20
Провадження 2/552/59/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

18.03.2021 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

секретаря судового засідання Іванина А.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 554/6043/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання співзабудовником закінченого будівництвом житлового будинку, про визнання закінченого будівництвом житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності, з дозволом на реєстрацію права власності, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1. 07.07.2020 звернулася в Октябрський районний суд м. Полтави з позовом до ОСОБА_3 про визнання співзабудовником закінченого будівництвом житлового будинку, про визнання закінченого будівництвом житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності, з дозволом на реєстрацію права власності, який уточнила в поданій до суду 18.09.2020 заяві (том 1 а.с. 69-75).

Позовна заява обґрунтована тим, що з 25.12.2015 сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, за час шлюбу за спільні кошти 09.10.2017 було придбано земельну ділянку по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору.

Також за час шлюбу на зазначеній земельній ділянці спільною працею за кошти спільного бюджету подружжя за наявності відповідних дозволів та проектів збудовано житловий будинок загальною площею 89,2 кв.м., будівництво якого завершено, будинок введений в експлуатацію.

Позивач вказувала, що на час звернення до суду з позовом будинок фактично експлуатується сторонами за призначенням, але право власності на нього не зареєстровано.

В поданій до суду позовній заяві позивач просила визнати її співзабудовником закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 з дозволом на реєстрацію права власності. Просила також визнати закінчений будівництвом індивідуальний житловий будинок за вказаною адресою об`єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_3 з дозволом на реєстрацію права власності. Просила стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15.07.2020 передано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 за підсудністю до Київського районного суду м. Полтави.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 21.09.2020 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Відповідачем ОСОБА_3 22.10.2020 подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що сторони по справі з 25.12.2015 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.07.2020, мають сина ОСОБА_6 , 2018 року народження. За час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач вказував, що за свої власні кошти на вказаній земельній ділянці в період з червня 2018 року по січень 2019 року збудував житловий будинок загальною площею 89,2 кв.м., будівництво якого повністю завершено, будинок введений в експлуатацію.

ОСОБА_3 в поданій до суду зустрічній позовній заяві зазначав, що кошти на будівництво житлового будинку сплачувалися за його особистий рахунок з допомогою його матері ОСОБА_7 . Зокрема, 29.09.2017 відповідачем було відчужено належну на праві власної квартиру в м. Ромни Сумської області, а отримані від її реалізації грошові кошти в сумі 288290 грн він передав матері ОСОБА_7 для зберігання та подальшого використання при будівництві житлового будинку.

Посилався на те, що позивачем ОСОБА_1 жодних коштів на будівництво житлового будинку надано не було, нею не надано доказів того, що кошти нею були виділені. Вважає, що ним спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірний будинок.

В поданій до суду зустрічній позовній заяві просив визнати житловий будинок АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.10.2020 зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання співзабудовником закінченого будівництвом житлового будинку, про визнання закінченого будівництвом житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності, з дозволом на реєстрацію права власності.

16.11.2020 ОСОБА_1 подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначила, що твердження відповідача про те, що житловий будинок він збудував за свої власні кошти не є цілком вірним. З 2014 року і по даний час позивач працює та отримує заробітну плату. Також вказувала, що будинок збудовано на земельній ділянці, яка перебуває в спільній сумісній власності подружжя, і житловий будинок і земельна ділянка мають мати одноковий правовий режим власності.

26.11.2020 ОСОБА_3 подано до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якому не погоджувався з твердженнями позивача про те, що будинок придбаний за спільні кошти подружжя, вважає, що ним спростовано презумпцію спільності прав власності подружжя на вказаний будинок.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17.12.2020 закрито підготовче провадження в справі за позовом ОСОБА_1 та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в поданих до суду заявах обставини, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечували з підстав, які викладені в поданих до суду заявах по суті, просили задовольнити зустрічну позовну заяву.

Суд, заслухавши сторони та представників сторін, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_3 , 1985 року народження, та ОСОБА_1 , 1990 року народження, з 25 грудня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.07.2020 в справі № 554/4328/20, яке вступило в законну силу.

Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також судом встановлено, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі за договором купівлі-продажу від 19.10.2017 ОСОБА_3 придбав у власність земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,0999 га, кадастровий номер :09:005:0146, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Пунктом 3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.10.2017 передбачено, що продаж вчинюється за суму 208000 грн, яка повністю сплачена покупцем.

Пунктом 5 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.10.2017 його сторони передбачили, що покупець купує земельну ділянку за спільні кошти подружжя у спільну сумісну власність.

Також судом встановлено, що в листопаді 2017 року, за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області було зареєстровано Повідомлення про початок виконання будівельних робіт ПТ 37 по об`єкту будівництва «Індивідуальний житловий будинок; АДРЕСА_2 », яке було подано відповідачем ОСОБА_3 .

Зазначений об`єкт будівництва відповідно до зареєстрованої 30.01.2019 за № ПТ 65 Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснювалося на підставі будівельного паспорту, введений в експлуатацію з наступними показниками: кількість поверхів - 2; загальна площа - 89,2 кв.м., житлова площа - 37,6 кв.м., нежитлова площа - 51,6 кв.м.

Вказані обставини, сторонами не заперечувались, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст.60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі No 372/504/17(провадженняNo14-325цс18).

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Як встановлено судом, спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 було збудовано протягом 2018 року, про що свідчать дані технічної інвентаризації (том 1 а.с. 24-30) та введений в експлуатацію відповідно до зареєстрованої 30.01.2019 за № ПТ 65 Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснювалося на підставі будівельного паспорта.

Державна реєстрація права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна відсутня.

Системне тлумачення категорій "об`єкт нерухомого майна" (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та "об`єкт незавершеного будівництва" (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення стосовно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Встановлено, що спірний будинок по АДРЕСА_1 будувався на земельній ділянці, яка належить відповідачу згідно з договором купівлі - продажу та придбавалася в спільну сумісну власність сторін по справі. Будинок будувався відповідно до зареєстрованого Повідомлення про початок будівництва та Будівельного паспорта, будинок введений в експлуатацію, не є самовільно збудованим, може бути об`єктом цивільних прав.

Разом з тим, як встановлено судом, хоча житловий будинок по АДРЕСА_3 є завершений будівництвом та прийнятий до експлуатації, фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але право власності на зазначене нерухоме майно всупереч вимог закону не пройшло державну реєстрацію, він не є належним чином зареєстрованим з вини відповідача.

Позивач ОСОБА_1 не є титульним володільцем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , не є особою, яка подавала Повідомлення про початок будівництва, тому позбавлена можливості здійснити вказані дії щодо реєстрації права власності на нерухоме майно.

Враховуючи той факт, що спірний об`єкт збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, суд вважає, що наявні правові підстави для визнання закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію спірного будинку по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Оскільки будинок хоча і введений в експлуатацію, але не пройшов державної реєстрації, належним способом захисту права позивача ОСОБА_1 також є визнання за нею прав співзабудовника збудованого за час шлюбу, але не зареєстрованого житлового будинку.

При цьому, завершений будівництвом будинок розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, зазначена земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі.

Суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Звертаючись до суду з позовом та обираючи спосіб захисту свого права, позивач ОСОБА_1 в поданій до суду позовній заяві одночасно заявляла вимоги щодо дозволу на реєстрацію права власності.

Разом з тим, способи захисту цивільних прав визначені нормами ст. 16 ЦК України.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суд, здійснюючи правосуддя, не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення та не наділений повноваженнями державного реєстратора.

Тому суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

При вирішенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання будинку його особистою власністю суд виходить з такого.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено судом, за час будівництва спірного будинку обоє з подружжя як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 , за виключенням часу перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною, мали постійне місце роботи та стабільні заробітки.

Розмір заробітної плати позивача ОСОБА_1 за період будівництва будинку з червня 2018 року по січень 2019 року складає 66780,31 грн (том 1 а.с. 107-110).

Розмір заробітної плати відповідача ОСОБА_3 за аналогічний період склав 30864,52 грн (том 1 а.с. 178).

В силу норм ст. 61 СК України заробітна плата, одержана одним із подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З цих підстав суд відхиляє доводи відповідача про те що позивач не вносила кошти на придбання будинку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712 цс 19 також звернула увагу на наступне.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання будинку особистою власністю відповідач ОСОБА_3 посилається на ту обставину, що гроші на будівництво будинку були внесені за рахунок коштів, одержаний від відчуження належної йому на праві власності квартири, а також за рахунок коштів його матері ОСОБА_7 .

Проте, як встановлено судом, за договором купівлі-продажу від 29.09.2017 (том 1 а.с. 176-177) відповідач ОСОБА_3 під час перебування з позивачем в зареєстрованому шлюбі продав належну йому на праві власності в м. Ромни квартиру, продаж вчинено за ціною 288290 грн.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В силу норм ст. 57 СК України квартира в м. Ромни, яка була відчужена відповідачем за договором від 29.09.2017, була його особистою власністю, що не заперечується позивачем в справі.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 11.09.2020 (том 1 а.с. 130-150) ринкова вартість житлового будинку по АДРЕСА_1 на дату оцінки складає 589500 грн.

Отже, отриманих відповідачем грошових коштів від реалізації належного йому нерухомого майна не було достатньо для будівництва спірного житлового будинку.

Частиною 7 ст. 57 СК України передбачено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Разом з тим, надаючи свої пояснення в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_3 наполягав на тій обставині, що грошові кошти в розмірі 288290 грн, одержані ним від реалізації квартири в м. Ромни, одразу після укладення договору були ним передані на зберігання матері ОСОБА_7 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 також надала пояснення та наполягала на тому, грошові кошти, які були сином отримані від реалізації особистої квартири, були ОСОБА_9 передані їй, вона їх зберігала в банківській установі.

Зазначені обставини дають підстави вважати, що відповідач ОСОБА_3 за час перебування в шлюбі з позивачем ОСОБА_1 розпорядився особистими грошовими коштами, які ним були отримані від реалізації належного йому на праві власності майна, передавши їх матері.

Та обставина що ОСОБА_7 , яка є матір`ю відповідача, здійснювала оплату придбаних для будівництва житлового будинку будівельних матеріалів, не спростовує того, що будинок по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки такі витрати були здійснені на придбання майна саме в інтересах сім`ї.

Зокрема, як встановлено судом, будинок будувався під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, за взаємною згодою та для потреб сім`ї. Будинок будувався на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, за кошти подружжя та їх спільною працею.

Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на житловий будинок по АДРЕСА_1 відповідачем не надано, в тому числі не доведено факт того, що будинок збудовано за його власні кошти.

Той факт, що відповідач особистою працею здійснював ремонтні роботи, в той час, коли позивач ОСОБА_1 доглядала за малолітньою дитиною, готувала їжу, прибирала, прала, виконувала інші хатні обов`язки, про що повідомив суду відповідач, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами по справі понесених ними судових витрат суд виходить з такого.

Порядок розподілу судових витрат визначено нормами ст. 141 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до норм ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 3788,30 грн (том 1 а.с. 1, 77-78).

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, позивачу ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню половина понесених нею витрат зі сплати судового збору в розмірі 1894,15 грн.

Щодо понесених позивачем витрат в розмірі 10000 грн (том 1 а.с. 122-129) суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що такі витрати є саме витратами на професійну правничу допомогу, як того вимагає норма ст. 133 ЦПК України. Зокрема, матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_10 , на користь якої були сплачені такі кошти, є адвокатом чи іншим фахівцем в галузі права.

Тому в цій частині вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Понесені відповідачем ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору не підлягають йому відшкодуванню у зв`язку з відмовою в задоволенні вимог за зустрічною позовною заявою.

Керуючись ст.ст. 264, 265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати закінчений будівництвом та введений в експлуатацію індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_4 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати ОСОБА_1 співзабудовником закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію індивідуального житлового будинку АДРЕСА_4 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1894 грн 15 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

-позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_5 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

-відповідач ОСОБА_3 , місце проживання АДРЕСА_5 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 22.03.2021.

Головуючий суддя Н.Л.Яковенко