Справа № 635/5931/18
Провадження № 2/638/2324/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.

за участю секретаря Подосокорської А.О.

за участю :

представника позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

представника відповідачів

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

21.08.2018 позивач ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 « Про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним », в якому просила суд визнати недійсним договір дарування серія та номер 1452 від 02.05.2018, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського державного нотаріального округу Зінченко Р.М., укладений між ОСОБА_3 ( дарувальниця ) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( обдаровані ), щодо передачі обдарованим в рівних частках по 1/2 частці кожному, квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_7 зазначила, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 12.06.2010, протягом 2014-2015 років здійснювали ремонт в належній ним на праві спільної сумісної власності квартирі АДРЕСА_1 . Кошти на ремонт квартири були взяті відповідачем ОСОБА_2 у позивача в борг у розмірі 60000,00 доларів США під розписку від 02.03.2014. Строк повернення боргу був визначений до 02.03.2018. Станом на липень 2018 року борг не повернений. Позивач неодноразово зверталась до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу.

02.05.2018 відповідачем ОСОБА_3 було здійснено передачу квартири АДРЕСА_1 , на ремонт якої позивач давала кошти, у власність її батькам - відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом укладення договору дарування. Позивач вважає, що даний договір дарування є фіктивним, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, а лише для приховування майна подружжя та подальшого уникнення виконання грошового зобов`язання перед позивачем ОСОБА_7 , квартира була подарована формально, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 можуть лише розпоряджатись подарованим майном, у них відсутні всі елементи права власності відносно подарованої квартири.

Співвідповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 був поданий відзив на зазначену позовну заяву, в якому вони проти позову заперечували та просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх заперечень співвідповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 посилались на те, що в період з 12.06.2010 по 06.05.2019 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, але фактично шлюбні відносини та спільне проживання припинили з 28.04.2018. Квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_3 , так як право власності на неї хоча і було зареєстровано в період шлюбу, але квартира була набута як дар від батьків. Ремонт в квартирі здійснювався за особисті кошти відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Квартира була передана відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у власність не тільки де-юре, а й фактично, так як квартира була звільнена відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ще 28.04.2018 та ними забрані усі їх особисті речі, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 провели заміну замків на вхідних дверях та з часу укладення договору дарування виконують всі обов`язки власників квартири. Відповідачка ОСОБА_3 про існування боргу перед позивачем не була обізнана, саме боргове зобов`язання між подружжям не обговорювалось, а грошові кошти, якщо вони дійсно були взяті у борг, були взяті ОСОБА_2 без повідомлення про це дружини та на потреби сім`ї не витрачались. Також позивачка ОСОБА_7 не є стороною оскаржуваного договору дарування.

Співвідповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вважають обманом позичання коштів ОСОБА_2 у позивачки в 2014 році, а розписку такою, що зроблена пізніше та навмисно для штучного створення спору. В обґрунтування цього відповідачі посилаються на те, що в період коли датована розписка, будинок в якому знаходиться спірна квартира був об`єктом незавершеного будівництва, а адреса будинку була присвоєна лише 04.06.2014, тобто пізніше ніж дата складання розписки. ( т. 1. а.с.а.с. 109-114 ).

Представником позивача ОСОБА_7 - адвокатом Саніним А.О. була подана відповідь на відзив на зазначену позовну заяву, в якому він наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог, з підстав, зазначених у позовної заяві, наголошуючи на тому, що твердження співвідповідачів, які викладені в відзиві на позовну заяву, є такими, що не заслуговують на увагу та ґрунтуються на приписах діючого законодавства. ( т. 1, а.с.а.с. 211-214, 243-244 ).

У судове засідання позивач ОСОБА_7 не прибула, так як постійно мешкає за межами України, доручив представляти свої інтереси своєму представнику - адвокату Саніну А.О., який діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру. ( т. 1, а.с.а.с. 17-19 ).

Представник позивача ОСОБА_7 - адвокат Санін А.О. у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_7 підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, з підстав на які посилається у позовній заяві, а також у відповіді на відзив. При цьому наголошуючи на тому, що позивач постійно мешкає в республіці Казахстан. Гроші в борг ОСОБА_2 були передані позивачем за письмовою розпискою, складеної в простій письмовій формі. Оригінал розписки перебуває у позивача, він посвідченої належним чином копії розписки на теперішній час не має.

У судовому засіданні співвідповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали з підстав, викладених ними у письмовому відзиві, просив суд в задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник співвідповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвокат Картавих М.І., яка діє на підставі відповідного ордеру ( т. 1, а.с.а.с. 96-97 ), проти задоволення позовних вимог заперечувала, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав зазначених у письмовому відзиві співвідповідачів. При цьому наголошував на тому, що обставини справи свідчать про фіктивність зазначеного договору позики, сторонами якого зазначені позивач та відповідач ОСОБА_2 , які в свою чергу перебувають між собою в родинних відносинах.

У судовому засіданні співвідповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечуючи проти його задоволення, з підстав викладених позивачем в позовної заяві. При цьому наголошував на тому, що при зазначених позивачем обставинах, яка є його тіткою, він дійсно отримав у позивача в борг за борговою розпискою 60000 доларів США, які були використані для проведення ремонту в спірної квартирі, про що було достеменно відомо дружині ОСОБА_3 та її батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Гроші він отримав під час тимчасового перебування позивача у м. Харкові, розписку про отримання грошей писав власноручно, інші особи при цьому присутні не були, оригінал розписки перебуває у позивача. Щодо отримання суми позики на потреби сім`ї його дружині було відомо. Гроші позивачу не повернув до теперішнього часу. Позивач з відповідним позовом про стягнення на її користь з нього суми позики до суду не зверталась. При укладенні оскаржуваного договору дарування він нотаріально надавав свою згоду, так як метою укладення договору було намагання в майбутньому уникнути стягнення суми боргу на користь ОСОБА_7 за рахунок вказаної квартири. Свою згоду він надав добровільно, усвідомлено, без будь - якого примусу. Первісно квартира належала батьку дружини, він її придбав за належні йому кошти, однак він також надавав незначну суму на її придбання, розмір якої та підтвердження не може зазначити. Батько доньці квартиру передав безоплатно. Після звернення дружини до суду з позовом про розірвання шлюбу, він повідомив ОСОБА_7 щодо обставин укладення спірного договору дарування квартири. В спірній квартирі він не мешкає, його майно в квартирі відсутнє, участі в утриманні квартирі він не приймає, доступу в приміщення не має.

Суд, вислухав пояснення представників сторін, співвідповідача ОСОБА_2 , показання співвідповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які були допитані у судовому засіданні відповідно до приписів ст. 234 ЦПК України, як свідки та дослідивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_7 не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до приписів ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

У судовому засіданні встановлено, що співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.06.2010 по 06.05.2019, що підтверджується рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06.05.2019. ( т. 1, а.с.а.с. 115-117 ).

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що 02.05.2018 між співвідповідачами ОСОБА_3 ( дарувальниця ) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( обдаровані ), був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , серія та номер 1452, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зінченко Р.М., відповідно до якого дарувальниця передала обдарованим в рівних частках по 1/2 частці кожному, зазначеної квартири, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.06.2018 та копією оскаржуваного договору дарування. При цьому зазначений договір дарування в п. 9 містить посилання на те, що відповідач ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену згоду дарувальниці ОСОБА_3 на вчинення вказаного правочину, щодо належної її на праві приватної власності квартири. ( т. 1, а.с.а.с. 12; т. 2, а.с.а.с. 42-43 ).

Вказані обставини, зокрема щодо добровільності надання згоди відповідачем ОСОБА_2 на укладення договору дарування спірної квартири, не заперечувались у судовому засіданні сторонами.

Також у судовому засіданні встановлено, що співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнили зазначену квартиру, 28.04.2018 забрали усі свої особисті речі та з того часу в квартирі не проживають, нею не користуються, ОСОБА_2 доступу в квартиру не має, участі в її утриманні не приймає. Співвідповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартира була прийнята у власність, проведена заміна замків та до теперішнього часу здійснюється експлуатація і утримання жилого приміщення, що підтверджується актом від 23.02.2019, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_1 та також не заперечується у судовому засіданні сторонами по справі. ( т. 1, а.с. 141 ).

Щодо набуття відповідачем ОСОБА_3 права власності на спірне житлове приміщення, у судовому засіданні встановлено, що квартира будівельний №29 первісно була набута ОСОБА_8 на підставі договору пайової участі №270-29/К3 від 28.06.2005. Згідно п. 2 договору та специфікації квартири, пай ОСОБА_8 був внесений в повному розмірі у відповідності до вартості квартири. Відповідно до додаткової угоди №1 від 28.06.2005 до договору пайової участі №270-29/К3 від 28.06.2005 була проведена заміна сторони Пайщика в договорі пайової участі №270-29/К3 від 28.06.2005 з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 з переходом всіх прав та обов`язків щодо квартири будівельний №29 . Відповідно до додаткової угоди №2 від 25.09.2012 до договору пайової участі №270-29/К3 від 28.06.2005 була проведена заміна сторони Пайщика в договорі пайової участі №270-29/К3 від 28.06.2005 з ОСОБА_9 на відповідача ОСОБА_4 з переходом всіх прав та обов`язків щодо квартири будівельний №29 . Відповідно до додаткової угоди №3 від 24.02.2014 до договору пайової участі №270-29/К3 від 28.06.2005 була проведена заміна сторони Пайщика в договорі пайової участі №270-29/К3 від 28.06.2005 з відповідача ОСОБА_4 на відповідача ОСОБА_3 з переходом всіх прав та обов`язків щодо квартири будівельний №29. ( т. 1, а.с.а.с. 118, 119, 120; т. 2, а.с.а.с. 21, 22, 23, 24-31 ).

Зазначені правовстановлюючі документи, а саме відповідний вищезазначений договір, додаткові угоди до договору, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно були досліджені у судовому засіданні.

Крім того, судом встановлено, що будинок, первісно який мав № 2, в якому розташована спірна квартира, був визнаний закінченим об`єктом будівництва та таким, що відповідає проектній документації та готовий до експлуатації 25.03.2014, що підтверджується сертифікатом серія ІУ №50, виданим Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області. У сертифікаті житловий будинок, де розташована квартира, вказується як «Житловий будинок №2 із вбудованими приміщенням торгово-адміністративного та соціально-побутового призначення з підземною парковкою по АДРЕСА_5 ». Адреса житловому будинку, первісно який мав №2 була присвоєна рішенням ХМР №331 від 04.06.2014, а саме, як будинок АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 10.09.2014 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 . ( т. 1, а.с.а.с. 119, 144-145, 146 ).

У судовому засіданні, відповідно до приписів ст. 234 ЦПК України, допитані в якості свідків співвідповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , з приводу оскаржуваних правовідносин надали свідчення, що квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем ОСОБА_4 у власність в 2012 як пай в об`єкті незавершеного будівництва, вартість паю була виплачена ОСОБА_4 в повному обсязі за власний кошт. 24.02.2014 відповідач ОСОБА_4 за згодою дружини ОСОБА_5 передав безоплатно у дар своїй дочці відповідачці ОСОБА_3 зазначену квартиру. Ремонт в квартирі було проведено лише за кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Щодо наявності боргових зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 їм стало відомо лише під час розгляду зазначеної цивільної справи. Причиною розірвання шлюбу між родиною ОСОБА_2 стала ігрова залежність ОСОБА_2 та можливі негативні наслідки для родини, в тому числі і в матеріальному виразі.

Обставини передачі ОСОБА_4 спірної квартири дочці ОСОБА_3 саме в дар, як одноособовому власнику, не заперечується у судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

При таких обставинах суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 була набута відповідачем ОСОБА_3 у дар та була її особистою приватною власністю.

У судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 не надано суду доказів, які б без застережливо свідчили про те, що він матеріально приймав участь у придбанні спірної квартири, а в подальшому витрачав власні кошти та кошти своєї родина на проведення ремонту жилого приміщення, в тому числі з використанням коштів отриманих в борг від позивача ОСОБА_7 .

Між тим, як з наданих співвідповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та дослідженими у судовому засіданні копій квитанцій, накладних та чеків на придбання будівельні матеріалів та обладнання вбачається, що останніми за власні кошти були здійснені ремонті роботи спірного жилого приміщення та придбані відповідні будівельні матеріали, обладнання тощо. ( т. 1, а.с.а.с. 121-140 ).

Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

На підтвердження заявлених позовних вимог представником позивача ОСОБА_7 надано копію боргової розписки від 02.03.2014 щодо отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_7 відповідних грошових коштів.

З огляду на ч. 6 ст. 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналів зазначених документів.

Належним чином дослідити подані сторонами докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч.1 ст.264 ЦПК України).

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає

Таким чином, суд не приймає до уваги надану представником позивача боргову розписку від 02.03.2014 щодо отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_7 відповідних грошових коштів, як допустимий доказ на підтвердження зазначених боргових зобов`язань, так як представником позивача суду не було надано для дослідження оригінал зазначеної розписки чи належним чином посвідчена її копія, а тому суд позбавлений можливості у передбачений ЦПК України спосіб перевірити наявність зазначеного боргового зобов`язання. ( т. 1, а.с. 11 ).

Між тим, судом вважає за необхідно зазначити, що з вказаної копії розписки вбачається, що ОСОБА_2 мета отримання коштів в борг вказана - фінансування ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_1 .

Однак, станом на 02.03.2014, на яку посилається відповідач ОСОБА_2 , як на дату складання боргової розписки щодо отримання у ОСОБА_7 відповідних грошових коштів, відповідач ОСОБА_2 не міг знати адресу місця розташування квартири, на ремонт якої він позичав кошти, так як поштова адреса квартири була присвоєна лише 04.06.2014 та зазначена квартира не перебувала у сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Крім того, відповідно до приписів ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд не приймає до уваги визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , як підставу для задоволення позовних вимог, та розцінює її як спосіб досягнення сумісної з позивачем мети - позбавлення права власності співвідповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на спірне нерухоме майно, яке ними було отримано у передбачений діючим законодавством спосіб.

Суд, з урахуванням наявності на теперішній час неприязних стосунків між колишнім подружжям ОСОБА_2 , щодо наявності яких останні не заперечують та інших досліджених обставин справи, приходить до висновку, що зазначений позов є штучним та таким, що виник за ініціативою саме відповідача ОСОБА_2 .

При таких обставинах приписи ч. 4 ст. 206 ЦПК України не підлягають застосуванню, так як визнання відповідачем ОСОБА_2 позову суперечить закону та порушує права та інтереси інших осіб.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно дост.204ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За нормами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Стаття 719 ЦК України передбачає, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 720 ЦК України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада.

Позивачем ОСОБА_7 заявлена вимога про визнання недійсним договору дарування квартири, однак не зазначено підстави за якої необхідно визнати його недійсним. Позивачем не доведено оману з боку відповідачів щодо намірів учасників правочину, не доведені наміри приховування майна та відсутність у відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 складових елементів права власності як окремих з них, та й у їх сукупності. Також позивачкою не доведено, що нею здійснювались які-небудь дії щодо повернення боргу, крім звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_7 не є стороною оспорюваного договору дарування, вона позбавлений можливості заявити вимоги про визнання даного правочину недійсним в порядку, передбаченому ст. 215 ЦК України.

Суд зазначає, що обраний позивачем ОСОБА_7 спосіб захисту прав по цій справі є неефективними та неналежними. Крім того, може призвести по порушення законних прав та інтересів третіх осіб.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 13 Конвенції, передбачено: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відповідна правова позиція висловлена Верховного Суду у постанові від 23.01.2019 по справі № 442/3285/16-ц, 24.07.2019 по справі №405/1820/17.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

За правовими висновками ВСУ викладеними у постановах від 23.08.2017 у справі № 6-2697цс16, від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 договір дарування, направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення, може бути визнаний недійсним.

Згідно цих позиції ВСУ: про недійсність таких договорів мають свідчити встановлені судами обставини, які дозволяли відповідачам передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на нерухоме майно; спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами; суди мають перевіряти, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

У силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з того, що не існує рішення суду щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів на користь позивача ОСОБА_7 що набрало законної сили, останньою обрано невірний спосіб захисту своїх прав та у позовних вимогах слід відмовити в повному обсязі.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Дзержинського райсуду м. Харкова від 25.06.2019 було задоволено заяву представника позивача ОСОБА_7 про забезпечення позову шляхом заборони проведення будь-яких дій з відчуження та державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Приймаючи до уваги, що зазначені позовні вимоги позивача ОСОБА_7 задоволенню не підлягають в повному обсязі, відповідно до приписів ст. 158 ч. 9 ЦПК України зазначені заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, ст.ст. 16, 202, 203, 215, 230, 717 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81, 82, 141, 206, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Заборону проведення будь-яких дій з відчуження та державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , вжиту ухвалою Дзержинського районного суду мста Харкова від 25.06.2019 - скасувати.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.03.2021.

Сторони:

Позивач - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована АДРЕСА_6

Відповідачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований АДРЕСА_7 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована АДРЕСА_8 ,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований АДРЕСА_8 ,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована АДРЕСА_8 .

Суддя : І.В.Семіряд