Головуючий у 1-й інстанції Адамова Т.С.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Грішко С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Адамової Т.С., повний текст рішення складено 10 грудня 2020 року,

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за договором позики,

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 2-4) в обґрунтування зазначивши наступне. 19 січня 2017 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, за яким він передав, а ОСОБА_1 отримала в якості позики 1800 доларів США, які зобов`язалася повернути не пізніше 20.01.2018. Оскільки позика не повернута, то станом на 21.01.2020 сума заборгованості ОСОБА_1 складає 1800 доларів США, що еквівалентно 24320грн. Відповідачка, посилаючись на відсутність коштів та наявність боргів перед іншими особами, ухиляється від повернення боргу.

Згодом уточнивши вимоги (т. 2 а.с. 56-58), позивач просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 1800 доларів США, 3% річних за період з 21.01.2018 по 11.05.2020 - 125 доларів США, 0,1% у день за період з 21.01.2018 по 11.05.2020 - 1515,60 доларів США, а всього 3440 доларів 60 центів США.

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 24-25, 64-66).

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 2-3) про визнання договору позики від 19.01.2017 недійсним, посилаючись на те, що розписку про отримання грошей відповідно до договору вона не писала, не підписувала та грошей не отримувала. Відповідач сфальсифікував розписку про отримання грошей від 19.01.2017 від її імені.

Справи за позовом ОСОБА_2 і зустрічним позовом ОСОБА_1 об`єднані в одне провадження (т. 1 а.с. 13, т. 2 а.с. 49-50).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2020 року (т. 2 а.с. 121-126) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 1800 доларів США та проценти від простроченої суми за період з 21.01.2018 по 11.05.2020 у розмірі 1515,60 доларів США, а всього 3315,60 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати пов`язані із сплатою судового збору у розмірі 889грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався ст. ст. 549, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України та, взявши до уваги висновок судової почеркознавчої експертизи, виходив з доведення факту укладення між сторонами договору позики, що не повернута позичальницею ОСОБА_1 у передбачений договором строк. Доказів у спростування факту підписання позичальницею розписки про отримання обумовлених договором грошей від позикодавця ОСОБА_2 не представлено. Оскільки грошове зобов`язання позичальницею не виконане і станом на момент прийняття судового рішення, то на користь позикодавця стягнуто суму отриманої і не повернутої в строк позики в розмірі 1800 доларів США і компенсаційну виплату в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 0,1% в день від суми простроченої заборгованості, як інший (аніж 3%) процент, обумовлений в договорі і розписці, за період з дня настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі з 21.01.2018 по 11.05.2020 в розмірі 1515,60 доларів США.

При цьому суд відмовив у відшкодуванні позивачеві 3% річних за той же період в розмірі 125 доларів США, зважаючи на неможливість подвійного стягнення процентів за положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України - і за процентами, передбаченими законом, і за процентами, обумовленими договором (рішення суду в цій частині відповідачкою і позивачем не оскаржується і судом апеляційної інстанції згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України не перевіряється.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, позов ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга (т. 2 а.с. 131-136) вмотивована твердженням про те, що відповідачка не писала розписку про отримання грошей, розписка ця фальшива. Суд допустив неповноту з`ясування обставин, не призначивши експертизу технічного виготовлення розписки, яка б довела фальсифікацію розписки. Суд ухвалив рішення зі стягнення з неї грошової суми у доларах США, а не у національній грошовій одиниці - гривні по курсу Національного Банку України, що є неправильним. Крім того, у розписці від 19.01.2017 взагалі не вказано про долари країни США, тож, суд допустив припущення і сам домислив валюту в доларах США.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 3 ст. 369 ЦПК України, розгляд даної справи здійснюється в порядку спрощеного провадження.

Справа розглядається за участі відповідачки ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, а також у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_2 і його представника, від яких надійшла заява про вирішення справи у їх відсутність із запереченнями проти доводів апеляційної скарги, та неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом, згідно із оригіналами договору позики від 19.01.2017 та розписки від 19.01.2017 ОСОБА_1 отримала в борг у ОСОБА_2 1800 доларів на умовах повернення в строк до 20.01.2018, а також із зобов`язанням сплати у випадку непогашення боргу 0,1% у день від загальної суми боргу (а.с. 68, 69).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 4408-4409 від 15.09.2020, рукописний текст у розписці від 19.01.2017, яка міститься на 68 аркуші матеріалів справи виконаний ОСОБА_1 ; підпис від імені ОСОБА_1 в розписці від 19.01.2017, яка міститься на 68 аркуші матеріалів справи виконаний ОСОБА_1 (а.с. 94-101).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

В даному ж випадку сторонами укладено договір позики від 19.01.2017, втілений в двох формулярах, як власне письмовий договір, рукописний текст якого в надруковану типову форму вписувала власноруч ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 69), про що вона повідомила апеляційний суд, а крім того, власноруч написана і підписана відповідачкою розписка (т. 2 а.с. 68), що підтверджено проведеною по справі у передбачений законом процесуальний спосіб судовою почеркознавчою експертизою (висновок № 4408-4409 від 15.09.2020 - т. 2 а.с. 94-101).

Зокрема, з наявного у матеріалах справи оригіналу розписки ОСОБА_1 , від 19.01.2017 (а.с. 68) вбачається, що відповідачка взяла в борг у ОСОБА_2 1800 доларів, які зобов`язалась повернути в строк до 20.01.2018. А у разі прострочки в поверненні боргу зобов`язалась сплатити 0,1% в день від загальної суми заборгованості.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, ч. 3 ст. 203 ЦК України встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 наголошує на дефекті волі в договорі позики, посилаючись на не підписання нею розписки про отримання грошей від ОСОБА_2 19.01.2017.

Але таке твердження спростовано: по-перше, висновками проведеної по справі судової почеркознавчої експертизи, де встановлено написання тексту в оригіналі розписки від 19.01.2017 саме ОСОБА_1 і її підпис в цій розписці (т. 2 а.с. 68); по-друге, змістом відзиву ОСОБА_1 на позовну заяву ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 24 абз. 3), де вона підтвердила факт укладення 19.01.2017 між нею і позивачем договору позики на 1800 (одна тисяча вісімсот) доларів США; по-третє, поясненнями відповідачки в суді апеляційної інстанції щодо того, що вона писала суму позики 1800 доларів зі слів позивача, маючи на увазі долари США.

Таким чином, зі змісту розписки ОСОБА_1 можливо впевнено установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Доводи про непризначення судом всупереч вимогам процесуального закону експертизи технічного виготовлення розписки не є спроможними, оскільки представником відповідачки - адвокатом Поляковим І.С. після проведення 15.09.2020 судової почеркознавчої експертизи Луганським відділенням Донецького НДІСЕ було заявлено в судовому засіданні 09.12.2020 повторне клопотання з тих самих питань (т. 2 а.с. 117-118), а не з інших питань, що стосувалося технічного виготовлення розписки, про що вона зазначила лише в апеляційній скарзі (т. 2 а.с. 133). Ці обставини досліджені судом апеляційної інстанції і їм надана оцінка у відповідній ухвалі від 16.03.2021.

Сукупністю наведених обставин спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 як про неотримання грошей позики від позивача, так і щодо неузгодження валюти позики саме в доларах США.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно із ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Як встановлено, відомостей про належне виконання позичальницею ОСОБА_1 взятих на себе грошових зобов`язань і підтверджень виконання зобов`язання, регламентованих ст. 545 ЦК України, не здобуто ані в ході розгляду справи судом першої інстанції, ані представлено до суду апеляційної інстанції.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, доведено факт одержання коштів відповідачкою ОСОБА_1 за спірним договором позики, складання нею відповідної розписки від 19.01.2017, оригінал якої міститься в матеріалах справи, а також доведено, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики відповідно до умов договору позики, втіленого у двох формулярах (договір позики і розписка), не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у вигляді основної суми, 3% річних за період з 21.01.2018 по 11.05.2020, а також 0,1% в день за період з 21.01.2018 по 11.05.2020.

Суд правильно зважив на компенсаційний характер заявлених за ч. 2 ст. 625 ЦПК України вимог щодо стягнення процентів за порушення грошового зобов`язання, на що мав право позикодавець в порядку захисту свої майнових прав в періоді після настання кінцевого строку виконання зобов`язання після 20.01.2018, в розмірі 0,1% в день від суми простроченої заборгованості, як інший (аніж 3%) процент, обумовлений в договорі і розписці, що сторони погодили і в тексті розписки і змісті договору позики, що в грошовому виразі з обчисленням за період з 21.01.2018 по 11.05.2020 становить 1515,60 доларів США.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказувала, що у пунктах 47, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті.

Стягнення за оскарженим судовим рішенням заборгованості за договором позики і компенсаційної виплати за ч. 2 ст. 625 ЦК України в валюті зобов`язання (доларах США) ґрунтується на вимогах законодавства (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України), умовах договору між сторонами від 19.01.2017 і відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, вірно з дотриманням вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахованої судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості стягнення боргу у іноземній валюті не є спроможними з юридичної точки зору.

Крім того, невизначення умовами договору валюти зобов`язання саме в доларах США, на чому наголошує у змісті апеляційної скарги відповідачка, спростовується підтвердженням саме цього виду грошової одиниці, обумовленої між нею і ОСОБА_2 при укладенні договору - у відзиві ОСОБА_1 на позовну заяву (т. 2 а.с. 24 абзац 3): «Дійсно 19.01.2017 між ОСОБА_1 (далі - Відповідач) та ОСОБА_2 (далі - Позивач) був укладений договір позики на 1800 (одна тисяча вісімсот) доларів США». І про будь-яку іншу валюту, яку мала на увазі ОСОБА_1 , укладаючи договір позики, вона не повідомила ані суду першої інстанції, ані в апеляційному суді.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків судів першої інстанції в частині встановлення виниклих по справі правовідносин, що виникають з договору позики, і обґрунтованості позову з огляду на доведення факту невиконання позичальником взятих на себе грошових зобов`язань. Порушень норм процесуального або матеріального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідачки підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року.

Судді: С.А.Попова

О.М.Пономарьова

Т.Б.Ткаченко