Постанова

Іменем України

12 березня 2021 року

м. Київ

справа № 761/20924/17

провадження № 61-18373св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Європейський газовий банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року в складі судді Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року в складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» (далі -

АТ «ЄВРОГАЗБАНК»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про визнання договору недійсним.

Позов мотивований тим, що він є вкладником АТ «ЄВРОГАЗБАНК». Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2014 року № 424

АТ «ЄВРОГАЗБАНК» віднесено до категорії неплатоспроможних. 16 липня

2014 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 57 про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «ЄВРОГАЗБАНК» з 17 липня

2014 року по 17 жовтня 2014 року та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію

в АТ «ЄВРОГАЗБАНК». У подальшому строк тимчасової адміністрації продовжено до 17 листопада 2014 року включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду. Постановою Правління Національного банку України від 17 листопада 2014 року № 725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ЄВРОГАЗБАНК» та рішенням виконавчої дирекції Фонду від

18 листопада 2014 року № 121 «Про початок процедури ліквідації

АТ «ЄВРОГАЗБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» відкликано банківську ліцензію АТ «ЄВРОГАЗБАНК», розпочато процедуру ліквідації банку строком на один рік з 18 листопада 2014 року по

17 листопада 2015 року, яка у подальшому продовжена до 17 листопада

2017 року включно. 11 грудня 2014 року він звернувся до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «ЄВРОГАЗБАНК» із заявою про пред`явлення кредиторських вимог за вкладами у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, у розмірі 1 609 859,91 грн. Рішенням від 26 лютого 2015 року його кредиторська вимога у розмірі 1 609 859,91 грн акцептована та віднесена до четвертої черги задоволення вимог кредиторів. У період дії тимчасової адміністрації в АТ «ЄВРОГАЗБАНК» Фонд надав банку цільову позику для забезпечення виплат вкладникам банку, сума якої становить 1,2 млрд грн. Укладення договору цільової позики суперечить нормам чинного законодавства України - частині другій статті 3, абзацу другого частини третьої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як надавши цільову позику неплатоспроможному банку, Фонд фактично звільнив себе від зобов`язання виплатити відшкодування коштів за вкладами вкладників банку за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку, виконання якого Фондом гарантується відповідно до вимог статті 26 Закону, оскільки Фонд не відшкодував зазначені вклади за рахунок власних коштів,

а передав ці кошти за договором цільової позики у власність неплатоспроможного банку. Внаслідок цього банк став боржником Фонду на суму позики та процентів, нарахованих за користування позикою, а Фонд отримав переважне право перед вкладниками задовольнити свої вимоги за договором цільової позики у третю чергу за рахунок коштів, одержаних

в результаті реалізації майна банку. Вказаними діями Фонду порушуються його права, так як його вимоги включені до четвертої черги задоволення вимог кредиторів.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням зміни предмету позову просив суд визнати недійсним договір цільової позики від 22 вересня 2014 року № 14, укладений між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та

АТ «Європейський газовий банк».

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору цільової позики з підстав, зазначених позивачем, не встановлено. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, а допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій проігнорували наявність підстав для визнання недійсним договору цільової позики. Надавши цільову позику неплатоспроможному АТ «ЄВРОГАЗБАНК» на умовах, визначених у договорі, Фонд всупереч визначеній меті його діяльності фактично звільнив себе від зобов`язання виплатити відшкодування коштів за вкладами вкладників банку за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку, виконання якого Фондом гарантується відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VІ. Адже Фонд не відшкодував вказані вклади за рахунок власних коштів, а передав ці кошти за договором цільової позики

у власність неплатоспроможному Банку для здійснення виплат вкладникам. Внаслідок цього АТ «ЄВРОГАЗБАНК» став боржником Фонду на суму позики та процентів, нарахованих за користування позикою. Крім того, договором цільової позики передбачено сплату АТ «ЄВРОГАЗБАНК» процентів за користування цільовою позикою у розмірі не нижчому облікової ставки НБУ, що є порушенням норм абзацу 2 частини третьої статті 3 Закону № 4452-VІ, адже таким чином Фонд отримує прибуток від надання цільової позики АТ «ЄВРОГАЗБАНК». Суди попередніх інстанцій обмежились лише формальним висновком, що договір цільової позики був укладений у межах повноважень, наданих Фонду відповідно до приписів статті 36 Закону № 4452-VІ. Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову за наявності підстав для визнання недійсним договору цільової позики, не застосувавши норми частини другої статті 3, абзацу 2 частини третьої статті 3 Закону № 4452-VІ, статей 4, 10, частини першої статті 203, частин 1, 3 статті 215 ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, а апеляційний суд у порушення приписів пункту 2 частини першої статті 374, частини першої статті 376 ЦПК України залишив незаконне рішення суду першої інстанції без змін. Суди проігнорували той факт, що внаслідок незаконного надання банку цільової позики Фонд отримав переважне право перед вкладниками АТ «ЄВРОГАЗБАНК», вимоги яких задовольняються у 4-у та 7-у черги. Висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності порушення прав позивача укладенням договору цільової позики є абсолютно необґрунтовані та зроблені без належного з`ясування обставин справи.

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив Фонду, в якому зазначено, що договір цільової позики був укладений на виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та з метою проведення виплат фізичним особам, включаючи позивача, в межах 200 тис. грн, у зв`язку з чим доводи позивача, що цей договір порушує його права не відповідають дійсності та є необґрунтованими, тому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржувані рішення - без змін.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є вкладником АТ «ЄВРОГАЗБАНК».

Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2014 року

№ 424 АТ АТ «ЄВРОГАЗБАНК» віднесено до категорії неплатоспроможних.

16 липня 2014 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 57 про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «ЄВРОГАЗБАНК» з 17 липня

2014 року по 17 жовтня 2014 року та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в АТ «ЄВРОГАЗБАНК».

13 жовтня 2014 року рішенням № 111 виконавчої дирекції Фонду строк тимчасової адміністрації продовжено до 17 листопада 2014 року включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в АТ «ЄВРОГАЗБАНК».

Постановою Правління Національного банку України від 17 листопада 2014 року № 725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ЄВРОГАЗБАНК» та рішенням виконавчої дирекції Фонду від 18 листопада 2014 року № 121 «Про початок процедури ліквідації АТ «ЄВРОГАЗБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» відкликано банківську ліцензію

АТ «ЄВРОГАЗБАНК», розпочато процедуру ліквідації банку строком на один рік

з 18 листопада 2014 року по 17 листопада 2015 року.

02 листопада 2015 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 197 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «ЄВРОГАЗБАНК» до

17 листопада 2017 року включно.

11 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «ЄВРОГАЗБАНК» із заявою про пред`явлення кредиторських вимог за вкладами у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, у розмірі

1 609 859,91 грн.

Рішенням від 26 лютого 2015 року його кредиторська вимога була акцептована та віднесена до четвертої черги задоволення вимог кредиторів, про що його повідомлено листом вих. № 59-13.0-20 від 25 березня 2105 року.

22 вересня 2014 року між Фондом та АТ «ЄВРОГАЗБАНК» укладений договір цільової позики №14, за умовами якого Фонд передає у власність банку грошові кошти у розмірі 858 721 626,60 грн для виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, які банк зобов`язався використати за цільовим призначенням та повернути у строк до

17 жовтня 2014 року, сплатити проценти за користування позикою у розмірі не нижчому облікової ставки Національного банку України, що складає 14,2 % річних на момент укладання договору.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту

є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів

є недопустимим».

Порядок та умови виплати коштів за договорами банківського рахунку,

у випадку виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012року № 4452-VІ (далі - Закон).

У частинах другій, третій статті 3 Закону (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин)визначено, що Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності

і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України. Фонд

є установою, що не має на меті отримання прибутку.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків

з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції, зокрема: надає цільову позику банку для виплат вкладникам банку відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону (частини перша, пункт 12 частини другої статті

4 Закону).

За змістом пункту 1 частини п`ятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом,

в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються

в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

З метою забезпечення виконання зобов`язань банку, передбачених пунктом

1 частини шостої цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику.Виплати за такими зобов`язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження

у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців (абз. 10 частини шостої статті 36 Закону).

Згідно зі статтею 29 Закону Фонд набуває право кредитора банку на всю суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, а також на суму нарахованого, але не сплаченого регулярного збору до Фонду. Фонд також набуває прав кредитора на суму сплачених Фондом витрат, пов`язаних

з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, а також на суму цільової позики, наданої банку протягом дії тимчасової адміністрації.

Виходячи з положень наведених норм Закону, під час здійснення тимчасової адміністрації зобов`язаним по виплаті коштів за вкладами вкладникам за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку

є банк. Фонд лише гарантує виплату вкладнику коштів в граничному розмірі, передбаченому статтею 26 Закону, в тому числі за рахунок коштів самого фонду, які надаються банку у вигляді цільової позики на ці потреби.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що позивачем не доведено підстав недійсності оспорюваного договору цільової позики, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення ? без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. Ю. Тітов