Ухвала

22 березня 2021 року

м. Київ

справа № 552/5052/20

провадження № 61-3585ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на постанову Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «СЕТАМ», Київського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суд із позовом до Державного підприємства «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ»), Київського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Київський ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) про стягнення коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 червня 2017 року він придбав на електронних торгах квартиру АДРЕСА_1 , та у подальшому отримав свідоцтво про право власності на цю квартиру. Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року визнано недійсними електронні торги, скасовано протокол електронних торгів, акт реалізації предмета іпотеки та свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Отже, оскільки правочин купівлі-продажу визнано недійсним, сторони повертаються в попередній стан. Він повернув все за вказаним правочином, тому звернувся до суду з позовом з метою стягнення сплачених ним грошових коштів.

ОСОБА_1 просив стягнути з Київського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 126 796,18 грн залишок неповернутих грошових коштів, сплачених на виконання правочину визнаного недійсним, інфляційні втрати у розмірі 34 145,28 грн, проценти за користування грошовими коштами у розмірі 4 313,58 грн, а всього 165 255,04 грн; стягнути із ДП «СЕТАМ» 1 809,44 грн інфляційних витрат, 172,44 грн проценти за користування грошовими коштами, а всього 1 891,88 грн. Стягнути солідарно із відповідачів 6 500,00 грн витрат з реєстрації права власності та судовий збір.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами договору купівлі-продажу квартири на публічних торгах є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , якому повернуто квартиру, а отже позов заявлено до неналежних відповідачів, тому задоволенню не підлягає.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з Київського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 залишок неповернутих грошових коштів, сплачених на виконання правочину, визнаного недійсним у розмірі 115 311,26 грн. У задоволенні інших вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що саме Київський ВДВС м. Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) є продавцем арештованого майна, реалізованого на прилюдних торгах, а отже є стороною договору купівлі-продажу, тому у випадку визнання недійсним зазначеного договору, зобов'язаний повернути покупцеві все, що він одержав за цим правочином.

03 березня 2021 року Київський ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів в розмірі 167 146,92 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими з урахуванням того, що практика розгляду судами таких спорів є усталеною, заявником не наведено прикладів протилежної судової практики.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на постанову Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «СЕТАМ» Київського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик