Постанова

Іменем України

19 березня 2021 року

м. Київ

справа № 643/14985/18-ц

провадження № 61-14325св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Харківська міська рада,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 25 червня 2019 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Колтунової А. І., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , з яким вона проживала однією сім`єю з 1991 року по день його смерті, не перебуваючи у шлюбі. 09 вересня 2009 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, за яким вона набула у власність належні ОСОБА_2 38/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . Інші 62/100 частин зазначеного будинку належали рідній сестрі ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку із хворобою ОСОБА_3 їй доводилося здійснювати догляд за нею, а також вона займалася її похованням.За дорученням ОСОБА_2 після смерті його сестри вона займалася оформленням спадщини на його ім`я та 11 лютого 2014 року отримала свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 на 62/100 частин будинку. При цьому податок на спадщину сплачено з їхніх спільних коштів, які позичені нею у сусідів. У вищевказаному будинку вона зареєстрована з 2017 року, проте фактично вона з ОСОБА_2 мешкала разом у цьому будинку значно раніше. Вони займали дві житлові кімнати та кухню, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, займалися вирощуванням та продажем рослин, зі спільних коштів харчувалися та сплачували комунальні послуги, проявляли взаємну турботу, повагу та піклувалися один про одного. З оформленням шлюбу в перші роки спільного життя вони зволікали, а в подальшому не надавали цьому значення. Під час хвороби ОСОБА_2 вона доглядала за ним, годувала та надавала необхідні ліки, а також здійснила його поховання за власний рахунок. На теперішній час вона постійно проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 , здійснює догляд за будинком та сплачує комунальні послуги. Заповіту ОСОБА_2 не залишив, відомостей щодо інших його спадкоємців немає. Отже, вона має право на спадкування після його смерті як спадкоємець четвертої черги, для чого їй необхідно встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2 . Воназверталася до органу місцевого самоврядування з метою отримання підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_2 , проте їй було відмовлено. Вона позбавлена можливості вирішити таке питання в позасудовому порядку, оскільки зареєстрована у спірному будинку менше п`яти років. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_2 з 1991 року до його смерті.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 16 квітня 2019 року у складі судді Поліщук Т. В. заяву задоволено. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1991 року до смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1991 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується зібраними в справі доказами та показаннями свідків. Факт, про встановлення якого просить заявник, має для неї юридичне значення, оскільки необхідний для впорядкування спадкових справ.

Постановою Харківського апеляційного суду від 25 червня 2019 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено частково. Рішення Московського районного суду міста Харкова від 16 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Харківська міська рада, про встановлення факту спільного проживання залишено без розгляду. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в даному випадку існує спір про право, оскільки встановлення факту за заявою ОСОБА_1 потрібно їй для отримання у власність спадкового майна, проте заінтересована особа - Харківська міська рада - в апеляційній скарзі оспорює право заявника на спадкове майно на підставі статті 1277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, а рішення Московського районного суду міста Харкова від 16 квітня 2019 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що під час ухвалення оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції помилково витлумачив поняття «спору про право» при розгляді справи про встановлення юридичного факту. Право на майно в органу місцевого самоврядування з`являється лише після того, як встановлена відсутність спадкоємців, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина перша статті 1277 ЦК України). В даному випадку право на відумерле майно в органу місцевого самоврядування мало з`явитися тільки після відмови в задоволенні її заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі Харківської міської ради відсутнє посилання на те, що в даному випадку існує спір про право між спадкоємцем та органом місцевого самоврядування. Тобто, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

У серпні 2019 року Харківська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Московського районного суду міста Харкова.

18 грудня 2019 року справа № 643/14985/18-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Судами встановлено, що 09 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 належні йому 38/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язалася повністю довічно утримувати його, забезпечувати харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, зберегти в його довічному користуванні вищезгадане житло.

17 вересня 2013 року ОСОБА_2 видано на ім`я ОСОБА_1 довіреність, посвідчену державним нотаріусом Третьої харківської державної нотаріальної контори Тимофієвою Т. О. за № 2-391, за якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 оформити від його імені спадкові права до майна його сестри ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

11 лютого 2014 року державним нотаріусом Третьої харківської державної нотаріальної контори Лученко Л. А. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-167 після смерті його сестри ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 62/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 лютого 2014 року № 17623272 право власності на зазначену частину будинку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину. Витяг надано на підставі заяви уповноваженої особи - ОСОБА_1 від 11 лютого 2014 року № 5388318.

05 березня 2014 року ОСОБА_2 видано на ім`я ОСОБА_1 довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_1 зареєструвати/актуалізувати дані по належному йому компенсаційному рахунку № НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві «Ощадбанк» № 10020/0328 та отримати Національну картку і ПІН-конверт до неї.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договором довічного утримання та довіреностями ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же час відповідно до паспорта та довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 квітня 2019 року ОСОБА_1 зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_1 лише 29 грудня 2017 року, а до цього часу була зареєстрована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Згідно з рахунками-замовленнями від 23 вересня 2009 року № 000472 та від 14 квітня 2018 року № 001414 поховання ОСОБА_2 та його сестри ОСОБА_3 здійснювалося за замовленням ОСОБА_1 .

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася ОСОБА_1 . Відомості щодо інших осіб, які б звернулися з такими заявами, в матеріалах спадкової справи відсутні.

У червні 2018 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 складено акт про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в цивільному шлюбі з 1991 року по день смерті ОСОБА_2 , проживали разом та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 постійно піклувалася про свого чоловіка до дня смерті та поховала його.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною першою статті 315 ЦПК України визначено перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, згідно зі статтею 293, частиною другою статті 315 ЦПК України для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення в особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 1, 5 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав заявника. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо їх встановлення не пов`язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, в необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб.

З точки зору закону під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.

Встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем необхідно заявнику ОСОБА_1 для вирішення надалі питання щодо права на спадкове майно.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Харківська міська рада заперечує проти заявлених ОСОБА_1 вимог та не визнає за нею право на спадкування після смерті ОСОБА_2 , а відтак існує спір про право на спадкове майно.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Таким чином, суд може виявити наявність спору про право як на стадії відкриття провадження у справі, так і в процесі розгляду справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Виходячи з наведеного, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин дійшов правильного висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду з огляду на те, що вказана заява не може розглядатися в порядку окремого провадження за наявності спору про право, а саме - спору про право на спадкове майно на підставі статті 1277 ЦК України.

Постанова суду апеляційної інстанції відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному, зокрема в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 477/284/16-ц (провадження № 61-24391св18).

Доводи заявника про те, що в даному випадку право на відумерле майно в органу місцевого самоврядування мало з`явитися тільки після відмови в задоволенні її заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки на момент ухвалення рішення місцевим судом вже сплив один рік з часу відкриття спадщини, у зв`язку з чим Харківська міська рада набула право на подання заяви про визнання спадщини відумерлою. При цьому залишення судом апеляційної інстанції заяви ОСОБА_1 без розгляду не позбавляє її можливості встановити вказаний факт під час розгляду справи в порядку позовного провадження на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням принципу змагальності, тобто з використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження.

Аргументи заявника про те, що в апеляційній скарзі Харківської міської ради відсутнє посилання на існування між спадкоємцем та органом місцевого самоврядування спору про право, а тому апеляційний суд вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з вимогами частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Встановивши під час розгляду справи в порядку окремого провадження наявність спору про право, який повинен вирішуватися в порядку позовного провадження, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про залишення заяви без розгляду.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про наявність спору про право та відсутність у зв`язку з цим правових підстав для встановлення в порядку окремого провадження факту, про який просить заявник, а, отже, й не дають підстав вважати неправильним застосування цим судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко