Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 273/1783/20
Провадження № 2/273/5/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючої судді Бєлкіної Д.С., секретаря судових засідань Стаднюк В.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Головні В.П., представника відповідача - адвоката Демчик Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання звільнення з роботи незаконним та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ФОП ОСОБА_2 , який згодом уточнила та просила: визнати її такою, яку було звільнено з роботи в ФОП ОСОБА_2 , 03.08.2020 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України; стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 41335,20 грн., з яких: заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 25.06.2020 року по 03.08.2020 року в сумі 6612,20 грн.; вихідну допомогу (не менше середнього місячного заробітку) як такій, що звільнена 03.08.2020 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України в сумі 4723,00 грн.; моральну шкоду в сумі 30000,00 грн.; стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1681,60 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 23.04.2019 року перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , працювала продавцем на дотаційному робочому місці в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », АДРЕСА_1 , яке було створено з метою забезпечення державної гарантії в реалізації громадянами права на працю, а також захисту населення від безробіття.

24.06.2020 року в першій половині дня (вихідний день згідно з графіком роботи 3/3) їй зателефонувала касир магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - ОСОБА_3 та викликала на збори працівників магазину. Прийшовши на збори виявила, що крім неї більше нікого із працівників не викликали, при цьому керівник магазину - ОСОБА_4 повідомив, що вона звільнена з посади продавця магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по причині оновлення колективу продавців, запропонував з`явитися 25.06.2020 року о 08:00 год. на робоче місце для проведення розрахунку та отримання документів про звільнення.

Після розмови з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зателефонувала до роботодавця ФОП ОСОБА_2 з метою з`ясувати причини звільнення, на що отримала відповідь про те, що роботодавцю нічого про це невідомо, рішення про звільнення приймав ОСОБА_4

25.06.2020 року о 08:00 год. ОСОБА_1 прибула на робоче місце для виконання трудових обов`язків, однак ОСОБА_4 не допустив її до робочого місця та запропонував написати заяву на звільнення «за згодою сторін». З пропозицією ОСОБА_4 вона не погодилася, на що керівник магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в присутності касира ОСОБА_3 та бухгалтера ОСОБА_5 повідомив, що звільнить її по статті та попросив звільнити приміщення магазину. В той же день на адресу роботодавця ФОП ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), послугами «Укрпошти» та «Нової пошти» вона відправила дві ідентичні заяви з вимогою терміново видати документи про звільнення, довідку про заробітну плату та провести повний розрахунок відповідно до вимог чинного законодавства, крім того в телефонному режимі повідомила роботодавця про звільнення її ОСОБА_4 з посади продавця та про направлені заяви, при цьому ОСОБА_2 не запросила її приступити до виконання трудових відносин та не спростувала факту її звільнення. Також про звільнення з займаної посади в телефонному режимі повідомила працівників Баранівської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості.

26.06.2020 року о 08:00 год. з двома свідками: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вона з`явилася в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », однак документи про звільнення не отримала, оскільки роботодавець ОСОБА_2 та керівник магазину ОСОБА_4 їх не прийняли пославшись на зайнятість. Біля 10:06 год. їй зателефонувала спеціаліст Баранівської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості - ОСОБА_8 та повідомила, що в РЦЗ приходив ОСОБА_4 та повідомив, що хоче звільнити її за ст. 38 КЗпП України, однак якщо вона відмовиться то буде звільнена за прогули.

03.07.2020 року в 15:00 год. вона пішла в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з метою отримати компенсацію за невикористану відпустку при звільненні і заробітну плату за червень 2020 року, однак виплати не були проведені, касир та бухгалтер повідомили, що вказівки від керівництва на проведення оплати вони не отримували.

07.07.2020 року вона отримала від ФОП ОСОБА_2 лист, яким її повідомлено про можливість звільнення за прогули, оскільки вона не з`являється на робоче місце.

З 08.07.2020 року по 20.07.2020 року вона через день ходила до магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», намагалася вручити роботодавцю письмові пояснення та отримати документи про звільнення і заробітну плату, однак ОСОБА_2 письмові пояснення прийняти відмовлялася мотивуючи тим, що нічого їй не писала та не викликала її, направляла вирішувати питання з ОСОБА_4 . В свою чергу керівник магазину був відсутній на робочому місці, то поспішав, то не міг знайти відомість про заробітну плату.

10.07.2020 року вона звернулася до Управління Держпраці у Житомирській області з проханням провести перевірку законності звільнення її з займаною посади та до Новоград - Волинської місцевої прокуратури з заявою про вчинення ФОП ОСОБА_2 кримінальних правопорушень.

20.07.2020 року ОСОБА_4 прийняв від неї письмові пояснення, однак відмовився розписуватися у її примірнику мотивуючи, що пізніше підпис поставить ФОП ОСОБА_2

21.07.2020 року вона отримала від ФОП ОСОБА_2 лист від 14.07.2020 року з проханням з`явитися в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та надати пояснення про причини відсутності на робочому місці з 25.06.2020 року.

23.07.2020 року ФОП ОСОБА_2 розписалася на її примірнику про отримання письмових пояснень, які 20.07.2020 року вона передавала ОСОБА_4 . В той же день їй було вручено копію наказу № 16-К від 23.07.2020 року про звільнення з 23.07.2020 року через відсутність на робочому місці з 25.06.2020 року по 23.07.2020 року без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України, також було видано трудову книжку та виплачено заробітну плату за 24 дні.

Крім того позивач вважає, що у зв`язку з незаконним звільненням їй завдано моральну шкоду, яка виразилася в принизливому та зневажливому ставленні до неї з боку відповідача, її буквально знеславили та зганьбили репутацію. Формулювання підстав звільнення у трудовій книжці не дають можливості працевлаштуватися. Порушилися життєві зв`язки, вона перестала спілкуватися з найближчим оточенням, замкнулася, втратила віру як в себе так і в людей. Ситуація з незаконним звільненням за вимушений прогул беззаперечно мала для неї психо - травмуючий характер, для відновлення після завданої моральної шкоди необхідна триваюча реабілітація та величезні зусилля щоб знайти роботу.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказала, що викладена у відзиві на позовну заяву інформація про вчинення нею дисциплінарного проступку є неправдивою та надуманою. На її думку акти складені відповідачем про її відсутність на роботі за участю продавців ОСОБА_9 , ОСОБА_10 є недопустимими і недостовірними доказами, оскільки були складені без її участі (а.с. 104).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримала та додатково пояснила, що працювала у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» продавцем, робочий графік був 3 через 3 дні. У вихідний день 24.06.2020 року її викликали на роботу, де ОСОБА_4 в присутності бухгалтера ОСОБА_5 повідомив про звільнення її у зв`язку із оновленням кадрів, претензій до неї не має, напише рекомендаційний лист. 25.06.2020 року у 08:00 год. прийшла на роботу, допущена до робочого місця не була, тоді дочекалася ОСОБА_4 щоб забрати трудову книжку і наказ про звільнення, сказали що підготують документи. ОСОБА_4 в присутності бухгалтера та касира ОСОБА_3 сказав, що звільнить її за згодою сторін, однак вона відмовилася, тоді він сказав, що звільнить за крадіжку. В той же день, вона направила на роботодавця - ФОП ОСОБА_2 письмову вимогу про видачу документів та проведення розрахунку при звільненні, а також повідомила в телефонному режимі про звільнення районний центр зайнятості. В кінці робочого дня їй зателефонувала ОСОБА_3 і сказала прийти 26.06.2020 року для отримання розрахунку. 26.06.2020 року вона разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прийшли до магазину, однак їх не прийняли, документів ніхто не видав, чекали біля магазину до 14.00 год. Того ж дня їй зателефонувала ОСОБА_8 з районного центру зайнятості та повідомила, що ОСОБА_4 приходив у РЦЗ та консультувався відносно звільнення її з дотаційного місця. 03.07.2020 року біля 15:00 год. прийшла в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » щоб отримати заробітну плату, однак ОСОБА_5 , ОСОБА_3 зарплати не видали та направили її до ОСОБА_4 07.07.2020 року листом від ФОП ОСОБА_2 її повідомили, що допущено прогули та про можливість звільнення із займаної посади за прогули, документи запитувані в заяві від 25.06.2020 року їй не надійшли. 20.07.2020 року ОСОБА_4 прийняв від неї письмові пояснення, однак не розписався про отримання, мотивуючи тим, що розпишеться ОСОБА_2 21.07.2020 року вона отримала лист від ФОП ОСОБА_2 з якого довідалася, що їй потрібно надати письмові пояснення про причину відсутності на робочому місці з 25.06.2020 року. 23.07.2020 року ОСОБА_2 розписалася про отримання письмових пояснень та віддали трудову книжку і розрахунок за невикористану відпустку. Підставою для звільнення стали прогули, однак акти були сфабриковані, в акті від 25.06.2020 року про відсутність на роботі не вказано скільки часу вона була відсутня на робочому місці, особи, які підписали акт у той день були відсутні на роботі. Свідками недопущення її до робочого місця 25.06.2020 року були ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 . Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Головня В.П. зазначив, що представник відповідача не довела законність звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, не підтвердила це належними, допустимими доказами. На думку представника позивача, акти від 19.07.2020 року, 22.07.2020 року про пропозицію ОСОБА_1 надати письмові пояснення про причини відсутності на роботі починаючи з 25.06.2020 року є неналежними доказами, оскільки немає місця та часу складання, жодних даних про осіб за участю яких складалися акти, не вказано хто складав, а хто був підписантом актів. Крім того вказав, що представником відповідача до матеріалів справи не долучено табель обліку робочого часу, який мав би бути належним доказом. Разом з тим вважає, що акт про відсутність на робочому місці повинен складатися за кожен день. Крім того звернув увагу суду на відсутність доказів, які підтверджують наявність у ФОП ОСОБА_2 Правил внутрішнього трудового розпорядку, якими затверджено режим робочого дня та графік виходу працівників на роботу. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Демчик Наталія Олександрівна направила до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання звільнення незаконним та зобов`язання вчинити дії, в якому заперечувала проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовує тим, що дійсно 23.04.2019 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір. Згідно наказу за № 7 від 23.04.2019 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду продавеця-консультанта. 23.07.2020 року ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України через відсутність на робочому місці з 25.06.2020 року по 23.07.2020 року без поважних причин. Факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин зафіксовано в актах про відсутність працівника на робочому місці від 25.06.2020 року та від 23.07.2020 року, а також в актах від 19.07.2020 року та від 22.07.2020 року про відмову надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці з 25.06.2020 року. Крім того факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин підтверджується листом роботодавця від 01.07.2020 року в якому працівника було запрошено з`явитися на робоче місце та надати письмові пояснення щодо вчиненого порушення, а також попереджено про можливість звільнення у зв`язку з прогулом відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України.

14.07.2020 року ОСОБА_1 було повторно направлено лист - повідомлення про обов`язок з`явитися до роботодавця та повідомити про причини відсутності на робочому місці з 25.06.2020 року. 23.07.2020 року ОСОБА_1 надала письмові пояснення щодо своєї відсутності на роботі і того ж дня її було звільнено з дотриманням вимог трудового законодавства України, виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову (а.с. 92-94).

Представник відповідача адвокат Демчик Н.О. в судовому засіданні підтримала доводи викладені у відзиві на позовну заяву та додатково пояснила, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 23.04.2019 року. 23.07.2020 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв`язку з відсутністю на роботі без поважних причин з 25.06.2020 року по 23.07.2020 року. ФОП ОСОБА_2 не звільняла позивача з роботи 25.06.2020 року, ОСОБА_1 в той день не вийшла на роботу без поважних причин, що підтверджується листом позивача, який вона направила поштою на адресу роботодавця. ОСОБА_2 направила на адресу ОСОБА_1 лист від 01.07.2020 року (помилково було зазначено від 01.06.2020 року), яким рекомендувала з`явитися на робоче місце та повідомити про причини відсутності з 25.06.2020 року, а також роз`яснено про можливість звільнення за прогул. Оскільки ОСОБА_1 не відреагувала на лист роботодавця від 01.07.2020 року, 14.07.2020 року ФОП ОСОБА_2 повторно направила лист з вимогою надати пояснення про причини відсутності на робочому місці з 25.06.2020 року та пропозицією отримати заробітну плату. У зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 на робочому місці було складено акти від 25.06.2020 року, 14.07.2020 року, 20.07.2020 року. Крім того представник відповідача вважає, що посилання позивача на причину відсутності на робочому місці - недопущення ОСОБА_4 до роботи не обґрунтоване та не підтверджене належними доказами, оскільки ОСОБА_4 жодним чином не причетний до ФОП ОСОБА_2 . Щодо табеля обліку робочого часу послалася на лист Міністерства праці та соціальної політики від 13.05.2010 року № 140/13/116-10, зазначивши, що ФОП не зобов`язаний його вести. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, просила відмовити у їх задоволенні, оскільки доведено правомірність звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що 24.06.2020 року разом з ОСОБА_7 в обідню пору, приблизно після 12.00 год. під`їхали до магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» та побачили ОСОБА_1 яка плакала та повідомила, що ОСОБА_4 звільнив її з роботи, розповіла про обставини. Їй відомо, що 25.06.2020 року ОСОБА_1 ходила до магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з метою отримати трудову книжку та розрахунок при звільненні, при цьому нічого не отримала, ОСОБА_4 пояснив, що бухгалтер відсутня, документи та розрахунок отримає пізніше. Того ж дня під вечір ОСОБА_1 прийшла до них на роботу та попросила на наступний день разом підійти до магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1». 26.06.2020 року зранку чекали ОСОБА_4 біля двох годин, однак він не приїхав. Декілька разів у липні 2020 року під`їжджали до магазину, але нічого не добились. 21.07.2020 року просили видати розрахункові та трудову книжку, ніхто нічого не видав. 22.07.2020 року приходили до магазину, з керівництва нікого не застали. 23.07.2020 року видали заробітну плату за червень 2020 року та компенсацію за невикористану відпустку, довідку про заробітну плату не видали. Роз`яснили, що ОСОБА_1 працює на дотаційному місці, тому її можливо звільнити тільки за власним бажанням, інакше ніяк. На думку свідка, перед закриттям ФОП таким чином вивільняє працівників, щоб не платити вихідної допомоги.

Щодо не допуску ОСОБА_1 до робочого місця пояснила, що 24.06.2020 року та 25.06.2020 року не була присутня, тому за ці два дні нічого сказати не може, 26.06.2020 року на робочому місці продавця магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - ОСОБА_1 знаходилася інша людина. Телефонували до ОСОБА_4 - безрезультатно, на телефонний дзвінок ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відповів та повідомив, що він попереджав ОСОБА_1 про звільнення. Чи ФОП ОСОБА_2 не допускала позивача до роботи не знає, ОСОБА_2 казала, що теж працює продавцем, щодо звільнення ОСОБА_1 повідомила, що це рішення ОСОБА_4 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 дала покази аналогічні показам ОСОБА_6 , щодо не допуску ОСОБА_1 до робочого місця підтвердила, що 26.06.2020 року на робочому місці позивача працювала інша людина, при цьому їм повідомили, що ОСОБА_1 звільнена із займаної посади, пояснення щодо звільнення надасть ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні показала, що працює у ОСОБА_12 менеджером з продажу, у ОСОБА_2 не працювала. Ким працювала і в кого позивач ОСОБА_1 їй не відомо. Щодо повідомлення позивача 24.06.2020 року про явку у магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» сказала, що до ОСОБА_1 не телефонувала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що працює фахівцем з питань зайнятості Баранівської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості. По суті поставлених запитань повідомила, що не пам`ятає чи приходив у районний центр зайнятості 26.06.2020 року - ОСОБА_4 , а також не пам`ятає чи телефонувала ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні відносно себе відмовився давати покази зіславшись на норми ст. 63 Конституції України. Щодо цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання звільнення з роботи незаконним та зобов`язання вчинити дії зазначив, що йому нічого невідомо щодо звільнення ОСОБА_1 з посади продавця, до цього він жодного відношення не має. З ОСОБА_2 не є родичами та не має до її жодного відношення, як і до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Щодо нагородження ОСОБА_1 грамотою та медаллю «За старанність та сумлінну працю з першого дня і впродовж 10 років» у лютому 2020 року вказав, що був запрошений для вручення.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного провадження, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що державну реєстрацію фізичної особи підприємця ОСОБА_2 здійснено Романівською районною державною адміністрацією 24.10.2018 року, що стверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 25.06.2020 року (а.с. 28).

ОСОБА_1 23.04.2019 року прийнята продавцем - консультантом до ФОП ОСОБА_2 , про що було видано наказ № 7 від 22.04.2019 року та внесено запис за № 24 в трудову книжку серії НОМЕР_1 (а.с. 17-18).

25.06.2020 року послугами Укрпошти та Нової Пошти ОСОБА_1 на адресу ФОП ОСОБА_2 направила заяву-повідомлення про те, що керівник магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_4 не допустив її до виконання трудових обов`язків, повідомив про звільнення, копії наказу та трудову книжку не видав, просила роботодавця видати їй документи про звільнення (копію наказу та трудову книжку), провести повний розрахунок та видати довідку про заробітну плату (а.с. 25, 109). Факт направлення вказаного листа на адресу роботодавця підтверджується ксерокопіями: квитанції Укрпошти, поштове відправлення № 317; повідомлення про вручення поштового відправлення з ідентичним номером; описом поштового вкладення, квитанції Нової Пошти від 25.06.2020 року за № 7304 (а.с. 26, 27). Про отримання адресатом вказаного листа послугами Укрпошти відомості до матеріалів справи не долучені, а згідно роздруківки з офіційного сайту Нової Пошти, відправлення № 7304, одержувач ОСОБА_2 забрав відправлення 30.06.2020 року (а.с. 27 зворотня сторона).

Згідно акту від 25.06.2020 року, складеного ФОП ОСОБА_2 за участю продавця - консультанта ОСОБА_9 , продавця продовольчих товарів ОСОБА_10 , продавець - консультант ОСОБА_1 25.06.2020 року була відсутня на своєму робочому місці без поважних причин та відповідного дозволу (а.с. 95).

ФОП ОСОБА_2 листом від 01.06.2020 року (в судовому засідання з`ясовано, що у даті листа допущено описку, вірна дата - 01.07.2020 року) повідомила позивача, що 25.06.2020 року вона була відсутня на робочому місці, запропонувала з`явитися на робоче місце та надати пояснення про причини відсутності з 25.06.2020 року по день направлення листа (01.07.2020 року), а також роз`яснила про можливість звільнення за прогул відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 24, 110). Лист отримано ОСОБА_1 04.07.2020 року, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту Укрпошти за № 092 (а.с. 98). Обставину щодо отримання листа позивач визнала в судовому засіданні.

10.07.2020 року ОСОБА_1 направила звернення начальнику Управління Держпраці у Житомирській області та повідомила про порушення вимог чинного законодавства під час звільнення її з посади продавця магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », просить перевірити законність звільнення (а.с. 31-33). В той же день, тобто 10.07.2020 позивачем направлено заяву до Новоград - Волинської місцевої прокуратури про кримінальне правопорушення, в якій просить внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення ФОП ОСОБА_2 кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 175 КК України (а.с. 31-33).

14.07.2020 року ФОП ОСОБА_2 направила позивачу лист яким запрошує з`явитися на робоче місце та надати пояснення про причини відсутності на робочому місці з 25.06.2020 року по день написання листа, крім того пропонує отримати заробітну плату (а.с. 34). Вказаний лист було отримано ОСОБА_1 17.07.2020 року, що зазначено нею в письмових поясненнях від 20.07.2020 року (а.с. 106), копію листа долучено до матеріалів позову позивачкою, а також не заперечувалося нею в судовому засіданні.

Актами складеними 19.07.2020 року, 22.07.2020 року ФОП ОСОБА_2 за участю продавця - консультанта ОСОБА_9 , продавця продовольчих товарів ОСОБА_10 стверджується, що продавцю - консультанту ОСОБА_1 було запропоновано надати письмові пояснення про причини відсутності на роботі починаючи з 25.06.2020 року. ОСОБА_1 надати письмове пояснення відмовилася, будь - яких документів не надала (а.с 96, 97).

В письмових поясненнях від 20.07.2020 року наданих ОСОБА_1 роботодавцю ФОП ОСОБА_2 викладені обставини аналогічні обставинам викладеними у позовній заяві. Письмові пояснення роботодавець отримала 23.07.2020 року (а.с. 106-108).

Наказом № 16-К від 23.07.2020 року ФОП ОСОБА_2 звільнено ОСОБА_1 з посади продавця - консультанта з 23.07.2020 року через відсутність на робочому місці з 25.06.2020 року по 23.07.2020 року без поважних причин, у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі акту про відсутність ОСОБА_1 на роботі, акту про відмову дати письмове пояснення (а.с. 39). На підставі наказу № 16-К було внесено запис за № 25 в трудову книжку серії НОМЕР_1 (а.с. 17-18).

Копією витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування стверджується, що відрахування для нарахування пенсії ОСОБА_1 надходити до Пенсійного фонду України з квітня 2019 року по червень 2020 року включно, код страхувальника НОМЕР_2 належить ОСОБА_2 (а.с. 22-23).

Між сторонами виникли правовідносини з припинення трудових відносин, які регулюються нормами КЗпП України, тому при вирішенні позовних вимог суд застосовує такі норми права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором.

Вимагати від працівника виконання правил внутрішнього трудового розпорядку, зокрема і дотримання робочого часу можливе лише після того, як працівник буде з ними ознайомлений.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є зокрема розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Так п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З роз`яснень даних в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» слідує, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону.

Відповідно до п. 22 зазначеної Постанови у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У пункті 24 вказаної Постанови роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно ч. 1 ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Стаття 148 КЗпП України передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено порядок застосування дисциплінарних стягнень. Зазначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Правова позиція з цього питання висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.10.2016 року у справі № 6-2801цс15.

У статті 4 Конвенція Міжнародної організації праці (МОП) № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця, ратифікованої Постановою ВР № 3933-XII від 04.02.1994 року закріплено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Згідно п. «а» ч. 2 ст. 9 Конвенції щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено першу або другу чи обидві такі можливості: тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю.

Слід зазначити, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, 04.08.2020 року внесено відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за № 3002372 (а.с. 43, 75-76), однак припинення підприємницької діяльності не звужує обсяг прав найманих працівників на належний захист, оскільки за змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року N 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, тобто ФОП ОСОБА_2 є належним відповідачем у цивільній справі.

Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18.

Встановлені в судовому засіданні обставини, а саме факт перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем з 23.04.2019 року по 23.07.2020 року визнано сторонами, а також підтверджено належними та допустимими доказами, записами в трудовій книжці ОСОБА_1 , інформацією у витязі з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Також в судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що у продавця - консультанта магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - ОСОБА_1 робочий день розпочинався у 08:00 год., 25.06.2020 року був для неї робочим днем.

Вищенаведеними нормами законодавства встановлено, що для звільнення особи з займаної посади відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не потрібно систематичних, тривалих порушень трудової дисципліни, достатньо відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (безперервно або в цілому). Посилання позивача ОСОБА_1 на обставини, які мали місце 25.06.2020 року, а саме не допуск до робочого місця в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з боку керівника магазину ОСОБА_4 не можуть слугувати підставами для задоволення позову, оскільки в судовому засіданні не встановлено, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі докази, які підтверджують перебування ОСОБА_1 на робочому місці 25.06.2020 року, або на території магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Позивач стверджує, що 25.06.2020 року у 08:00 год. вийшла на роботу, однак ОСОБА_4 її не допустив до робочого місця, при цьому з її ж показів вбачається, що 24.06.2020 року вона отримала від ОСОБА_4 інформацію про звільнення, 25.06.2020 року прийшла щоб отримати наказ про звільнення, трудову книжку, довідку про заробітну плату та заробітну плату при розрахунку. Крім того в той же день позивач направляє заяви відповідачу з повідомленням про звільнення з займаної посади та проханням видати розрахункові і документи у відділеннях Укрпошти та Нової пошти, а також в кінці робочого дня пішла до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 для запрошення наступного дня піти до її місця роботи, що стверджує про відсутність на робочому місці, або в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » більше трьох годин.

Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено причетність ОСОБА_4 до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », до трудових відносин між позивачем та відповідачем (прийняття на роботу, проходження роботи, звільнення з роботи), навпаки витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стверджується, що ОСОБА_4 припинив підприємницьку діяльність 30.05.2016 року про що внесено відомості за № 6000656 (а.с. 71).

Твердження позивача, свідків про перебування 26.06.2020 року на робочому місці позивача іншого працівника також не може слугувати для задоволення позовних вимог, оскільки факт прогулу встановлено 25.06.2020 року, крім того позивачем не спростовується факт невиконання трудових відносин до 23.07.2020 року, починаючи з 24.06.2020 року по 23.07.2020 року вона намагається отримати документи при звільненні та заробітну плату.

Посилання представника позивача - адвоката Головні В.П. на обставини обґрунтування позовних вимог, а саме невідповідність актів від 19.07.2020 року, 22.07.2020 року (а.с. 96, 97) вимогам чинного законодавства, відсутність у роботодавця табелю обліку робочого часу та не складання ФОП ОСОБА_2 окремих актів за кожен день відсутності ОСОБА_1 на робочому місці не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Нормами чинного законодавства не встановлені вимоги до складання повідомлення працівнику для надання пояснень щодо поважності причин відсутності на робочому місці, вказаний документ може складатися роботодавцем у формі вимоги, повідомлення, акта, тощо, при цьому обов`язкової вимоги про зазначення часу, місця, даних про осіб, які підписували документ не має. Щодо табеля обліку робочого часу суд зазначає, що роз`ясненнями викладеними у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 13.05.2010 р. N 140/13/116-10 «Про роз`яснення деяких питань законодавства», встановлено ведення табеля обліку робочого часу для підприємств, підприємств з невеликою чисельністю працівників, при цьому зобов`язання щодо ФОП відсутні. Як зазначалося вище, для звільнення особи з займаної посади відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не потрібно систематичних, тривалих порушень трудової дисципліни, достатньо відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, тому посилання представника позивача на вказану обставину є безпідставним.

Відповідно до п. «а» ч. 2 ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці (МОП) № 158, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцю, суд встановив наступні обставини.

25.06.2020 року ФОП ОСОБА_2 складає акт про відсутність продавця - консультанта ОСОБА_1 на своєму робочому місці без поважних причин та відповідного дозволу. Листом від 01.06.2020 року (в судовому засідання з`ясовано, що у даті листа допущено описку, вірна дата - 01.07.2020 року) повідомляє працівника про відсутність на робочому місці, пропонує з`явитися на роботу та надати пояснення про причини відсутності з 25.06.2020 року по день направлення листа (01.07.2020 року), а також роз`яснює про можливість звільнення за прогул відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Лист повідомлення ФОП від 01.07.2020 року суд визнає належним та допустимим доказом, який позивач отримала 04.07.2020 року, посилання позивача на те, що вказаний лист отриманий нею 07.07.2020 року не заслуговує на увагу суду та спростовується роздруківкою з офіційного сайту Укрпошти за № 092 (а.с. 98) та копією поштового конверту долученого позивачем до позовної заяви на якому відображено номер відправлення ідентичний номеру відправлення з роздруківки долученої представником відповідача (а.с. 24 зворотня сторона).

14.07.2020 року ФОП ОСОБА_2 повторно направила позивачу лист яким запрошує з`явитися на робоче місце та надати пояснення про причини відсутності на робочому місці з 25.06.2020 року по день написання листа, крім того пропонує отримати заробітну плату. Факт отримання листа від 14.07.2020 року не заперечується позивачем, різняться тільки дати отримання, в письмових поясненнях про причини відсутності на роботі вказує дату 17.07.2020 року, в позовній заяві вказує, що отримала його 21.07.2020 року. Копію вказаного листа та копію поштового конверту, якою підтверджується, що відправник ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 відправлення за № 246, номер якого ідентичний номеру роздруківки з офіційного сайту Укрпошти та підтверджує дату отримання вказаного відправлення 21.07.2020 року долучила позивач (36, 59, 41).

19.07.2020 року, 22.07.2020 року ФОП ОСОБА_2 складає акти в яких фіксує пропозицію ОСОБА_1 надати письмові пояснення про причини відсутності на роботі починаючи з 25.06.2020 року.

З наведеного слідує, що роботодавець був послідовний у своїх діях, дотримався вимог трудового законодавства, отримав 23.07.2020 року письмові пояснення від позивача та видав наказ про звільнення з проведенням повного розрахунку та видачею трудової книжки.

Разом з тим, позивач в уточненій позовній заяві просила визнати її такою, яку було звільнено з роботи в ФОП ОСОБА_2 , 03.08.2020 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, при цьому вимога про скасування наказу про звільнення з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України в позовних вимогах відсутня, що дає суду зробити висновок про неефективний спосіб захисту обраний позивачем, оскільки одночасно не може існувати два накази про звільнення, а відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

За таких обставин суд вважає доведеним факт наявності прогулу позивача ОСОБА_1 , тобто, факт її відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без жодних поважних причин, а також не виконання покладених на неї трудових обов`язків з 25.06.2020 року до 23.07.2020 року.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 , яка на час виникнення спірних правовідносин була роботодавцем, в силу норм п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України мала повноваження на розірвання укладеного з позивачем трудового договору.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, уповноваженим органом, правомірно.

Оскільки в судовому засіданні неправомірність звільнення позивача не знайшла свого підтвердження, а повний розрахунок з позивачем відповідач провела, що встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, вимоги про стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 25.06.2020 року по 03.08.2020 року в сумі 6612,20 грн., вихідної допомоги (не менше середнього місячного заробітку) як такій, що звільнена 03.08.2020 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України в сумі 4723,00 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд, вирішуючи справу в межах вимог та на підставі наданих до суду доказів, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди, які є похідними від позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заявлені безпідставно та не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 1681,62 гривні, які не підлягають розподілу, оскільки в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, також не підлягають розподілу витрати на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 12, 13, 19, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263 - 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання звільнення з роботи незаконним та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду через Баранівський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.03.2021 року.

Суддя Д.С. Бєлкіна