Справа № 199/5921/20
(2/199/634/21)
РІШЕННЯ

Іменем України

15.03.2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Остапенко А.В., за участі: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди, третя особа: Державна казначейська служба України,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, просила стягнути з нього 3000000,00 грн.

У підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що її донька ОСОБА_4 , 1978 року народження працювала з 2015 року в Управлінні патрульної поліції в м. Дніпро ДПП НПУ та мала звання лейтенанта поліції.

25 вересня 2016 року ОСОБА_4 разом з співробітником Управління патрульної поліції в м. Дніпро ДПП НПУ лейтенантом поліції Кутушевим А.Ю. виконували свої обов`язки по охороні правопорядку в м. Дніпрі.

25 вересня 2016 року близько о 9 год.40 хв. під час затримання правопорушника ОСОБА_5 , співробітники Управління патрульної поліції в м. Дніпро ДПП НПУ лейтенант поліції ОСОБА_6 та лейтенант поліції ОСОБА_4 отримали вогнепальні поранення, несумісні з життям. Лейтенант поліції ОСОБА_6 загинув на місці, а ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді: гострої крововтрати, травм декількох ділянок тіла, вогнепальних поранень тіла, померла у медичному закладі 25.09.2016 року.

За фактом вбивства двох працівників правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків, відносно ОСОБА_5 було відкрито кримінальне провадження та було його затримано у відповідності ст.208 КПК України.

Під час досудового розслідування позивача як матір загиблої ОСОБА_4 було визнано потерпілою у відповідності до ч.6 ст.55 КПК України.

Вироком Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.04.2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 262, ст.348, п.1 4.2 ст. 115, ч.2 ст. 15, п.13 ч.2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Цим же вироком цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди було задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000000 (три мільйона) гривень. Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2019 року набрав законної сили 17 вересня 2019 року.

Позивачем було отримано виконавчий лист та Чечелівським відділом Державної Виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Дніпро) було відкрито виконавче провадження № 60945733 про примусове виконання вироку суду.

14 серпня 2020 року постановою державного виконавця Чечелівського відділу Державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Орешкіним Владиславом Валерійовичем було повернуто стягувачу виконавчий лист № 203/232/17 виданий 21.10.2019 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська.

Постанова від 14.08.2020 року ВП № 60945733 була винесена державним виконавцем на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином, особа, яка вчинила злочин, є неплатоспроможною, тому на державу покладається обов`язок відшкодувати шкоду, завдану смертю внаслідок злочину, що передбачено ст.ст.1177, 1207 ЦК України. У зв`язку з викладеним позивач просила суд стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України 3000000 грн.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що позивачем не надано доказів неплатоспроможності ОСОБА_5 , крім того на теперішній день закон, яким визначено умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої смертю, відсутній.

Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши докази по справі, приходить до наступного.

Вироком Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.04.2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 262, ст.348, п.1 4.2 ст. 115, ч.2 ст. 15, п.13 ч.2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Цим же вироком цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди було задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000000 (три мільйона) гривень. Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2019 року набрав законної сили 17 вересня 2019 року.

За заявою представника позивача Чечелівським відділом Державної Виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Дніпро) було відкрито виконавче провадження № 60945733 про примусове виконання вироку суду.

14 серпня 2020 року постановою державного виконавця Чечелівського відділу Державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Орешкіним Владиславом Валерійовичем було повернуто стягувачу виконавчий лист № 203/232/17, виданий 21.10.2019 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» - у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Статтею 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

У 2005 році Україна підписала Європейську конвенцію про відшкодування збитку жертвам насильницьких злочинів від 24 листопада 1983 року (не була ратифікована). Втім ця Конвенція передбачає обов`язок держави щодо виплати компенсації не всім потерпілим від злочину, а лише фізичним особам - жертвам насильницьких злочинів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 вересня 2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, Суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, яка містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно зі статтею 1177 ЦК України, як окремо взятою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).

Такий висновок зроблено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року по справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18),

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі "Петльований проти України" (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі "Золотюк проти України" (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).

Розглядаючи справу, суд звертає увагу на те, що злочинними діями ОСОБА_5 позивачу ОСОБА_1 завдано моральну шкоду. Питання про стягнення цієї шкоди вирішено в межах кримінального провадження, проте вирок суду в частині відшкодування шкоди не виконується через неплатоспроможність засудженого.

Оскільки на день розгляду спору судом відсутній Закон про визначення порядку та умов відшкодування державою шкоди внаслідок злочину у разі неплатоспроможності особи, що вчинила злочин, підстави для задоволення позову та стягнення шкоди з держави відсутні.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, в редакції постанови Кабінету Міністрів від 30 січня 2013 року №45, затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, пунктом 35 якого визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Згідно ж п. 1 цього Порядку визначено, що він визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до Закону мають право приймати такі рішення.

В розумінні цього Положення, боржники - це визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Відповідно до п/п 5 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.11 №845, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 41 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину.

Оскільки відшкодування громадянинові шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, то грошові суми відшкодовуються Державним казначейством України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Отже, належним відповідачем по справі є Державне казначейство України, а не Кабінет міністрів України, таким чином позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат з урахуванням результату розгляду справи, вимог Закону України «Про судовий збір», судові витрати розподілу не підлягають та компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.1177,1207 ЦК України, ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди, третя особа: Державна казначейська служба України, - відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя: