Провадження № 2/756/1466/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2021 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарі Шершньові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її донька ОСОБА_3 народила сина ОСОБА_4 , відомості про батька якого внесені при реєстрації народження на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. 27.07.2012 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2 , а 14.01.2014 року за їх спільною заявою про визнання батьківства, Оболонським РУЮ у м. Києві прізвище дитини було змінено з « ОСОБА_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », а по батькові з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ». ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 передчасно померла, після її поховання, ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого сина, матеріальної допомоги по його утриманню не надавав, а в подальшому був засуджений судом до позбавлення волі. Після смерті її доньки малолітній ОСОБА_4 залишився проживати з нею та перебуває на її повному утриманні. Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 07.07.2020 року ОСОБА_4 надано статус дитини позбавленої батьківського піклування, а 29.07.2020 року її призначено опікуном.

Оскільки відповідач самоусунувся від виховання сина та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, ОСОБА_1 просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та стягнути на її користь аліменти з ОСОБА_2 на утримання дитини у розмірі у розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

У поданому відзиві на позовну заяву, ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, оскільки обставини, які у ньому викладені не відповідають дійсності.

У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 зазначила, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до ОСОБА_4 , біологічним батьком якого він не являється.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_12 позов підтримали, позовні вимоги просили задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини.

ОСОБА_2 про день, час та місце повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки за місцем відбуття покарання, з урахуванням поданого ним відзиву на позов, суд дійшов висновку про розгляд справи на підставі наявних в ній письмових матеріалів.

Представник Органу опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації - Кулініч І.О. у судовому засіданні просила прийняти рішення в інтересах дитини, врахувавши висновок органу опіки та піклування, яким визнано доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до його малолітнього сина.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України установлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 15.01.2014 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_13 (а.с. 6).

Як вбачається із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису № 324 від 08.02.2012 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відомості про батька внесені за вказівкою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 7-9).

27.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , прізвище якої після реєстрації шлюбу змінено на ІНФОРМАЦІЯ_6 , укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 10).

15.01.2014 року до актового запису № 324 від 08.02.2012 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 внесені зміни, а саме внесені відомості про визнання батьківства за спільною заявою батьків ( ОСОБА_2 та ОСОБА_13 ) № 07 від 14.01.2014 року, прізвище дитини змінено на ІНФОРМАЦІЯ_6 , по батькові на ОСОБА_8 , прізвище матері змінено з ОСОБА_4 на ІНФОРМАЦІЯ_6 , прізвище батька дитини змінено з ОСОБА_4 на ІНФОРМАЦІЯ_6 , ім`я з ОСОБА_4 на ІНФОРМАЦІЯ_6 , по батькові з ОСОБА_4 на ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 7-9).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

Як вбачається зі змісту листів Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.06.2019 року за заявою ОСОБА_1 у червні 2019 року з ОСОБА_2 проведено профілактично-виховні бесіди в ході яких він пояснив, що планує влаштуватись на роботу та забезпечувати дитину належним чином. Крім того, він зазначив, що здає в оренду належну йому квартиру, а гроші віддає ОСОБА_1 (а.с. 15, 20).

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 05.03.2020 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено остаточне покарання із застосуванням ст. 71 КК України у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Як вбачається зі змісту цього вироку ОСОБА_2 був затриманий та перебував під вартою з 21.12.2019 року (а.с. 22-25).

Розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 441 від 07.07.2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 13).

Розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 334 від 29.07.2020 року ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який буде проживати разом із опікуном за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідно до листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району м. Києва від 25.05.2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , спостерігається лікарями філії № 3 КНП «ЦПМСД № 1» Оболонського району, укладено декларацію з лікарем-педіатром ОСОБА_20 ; на амбулаторному прийомі та при відвідуванні вдома, дитина завжди знаходиться з бабусею ОСОБА_1 , у зв`язку зі смертю матері ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_13 (а.с. 16).

Зі змісту виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 9484, хірургічне відділення вбачається, що в період стаціонарного лікування ОСОБА_4 в загально хірургічному відділенні з дитиною перебувала бабуся ОСОБА_1 (а.с. 17).

Відповідно до довідки Навчально-виховного комплексу «Школа І ступеня - гімназія «Потенціал» від 20.05.2020 року батько ОСОБА_4 не бере участі у його вихованні, не спілкується з класним керівником та вчителями, не відвідує батьківських зборів та навчанням дитини не цікавиться (а.с. 18).

Згідно акту від 04.06.2020 року обстеження житлово-побутових умов проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , санітарно-гігієнічні умови відповідають санітарним вимогам, для виховання, розвитку та проживання дитини створені умови (а.с. 9).

Висновком органу опіки та піклування Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.12.2020 року № 104-11694 визначено доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_4 (а.с. 50-51).

У ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до п.п. 1 та 2 ст. 3 Конвенції ООН від 20.11.1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Так, п. 2 ч. 1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Системне тлумачення вищенаведеної норм закону дозволяє зробити висновок про те, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови встановлення винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками в супереч інтересам їх дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Як роз`яснено у п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Стала практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що позбавлення батьківських прав повинно ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків чи осіб під опікою яких вони перебувають.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц, постанова касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 09.11.2020 року № 753/9433/17.

Установленні під час розгулу справи обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 до взяття під варту не втрачав інтересу до свого малолітнього сина, висловлював бажання брати участь в його утриманні та вихованні, намагався підтримувати матеріально, після взяття під варту його ставлення до батьківських обов`язків не змінилося, однак ситуація ускладнена внаслідок напружених стосунків з матір`ю покійної дружини.

Також суд вважає, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами обставини на які вона посилається в обґрунтування вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до малолітнього сина, оскільки після взяття під варту він об`єктивно втратив можливість безпосередньо брати участь у його вихованні, що свідчить про відсутність свідомого ухилення ним від виконання своїх батьківських обов`язків.

Висновок органу опіки та піклування Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно його малолітнього сина, суд оцінює, як такий, що складений без належного вивчення ситуації в якій опинились сторони, він не містить переліку конкретних обставин, які б свідчили про свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків.

Таким чином суд не знаходить достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітнього сина, оскільки позивачем не доведено того, що це буде відповідати інтересам дитини і є необхідним за умов, що склались.

За таких обставин позов ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав задоволенню не підлягає.

При цьому, доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач не є біологічним батьком дитини є голослівними, а також не стосуються предмету та підстав її позову тому судом до уваги не беруться.

Разом з цим, судом під час розгляду справи установлено, що малолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок смерті матері та перебування батька в місцях позбавлення волі встановлено статус дитини позбавленої батьківського піклування, над ним встановлено опіку, опікуном призначено позивачку, з якою дитина проживає та перебуває на її утриманні, домовленості між ними про порядок участі відповідача у матеріальному забезпеченні дитини не має.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Законом не врегульовано питання стягнення аліментів з одного з батьків на користь опікуна, однак відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини до спірних правовідносин в частині вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні за змістом відносини.

Таким чином з відповідача на користь позивачки, як опікуна малолітньої дитини підлягають стягненню аліменти на її утримання до досягнення дитиною повноліття або припинення опіки над нею.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатність чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).

Враховуючи установлені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки та стягнення з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня звернення до суду із позовом і до досягнення дитиною повноліття або припинення опіки над нею.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 2-13, 76-83, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що відбуває покарання у Державній установі «Бориспільська виправна колонія № 119, РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно починаючи з 25.08.2020 року і до досягнення дитиною повноліття або припинення опіки над ним.

В решті вимог позову відмовити.

Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що відбуває покарання у Державній установі «Бориспільська виправна колонія № 119, РНОКПП НОМЕР_5 ) в дохід держави 908 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя