КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/4290/20 Головуючий у 1 інстанції - Муранова-Лесів І.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3651/2021 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі: Гаврюшенко К.О.

розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою

представника Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати матеріальної допомоги у зв`язку із звільненням за власним бажанням в розмірі 20 посадових окладів в сумі 426 200 грн.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 129 067, 23 грн.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 25 000 грн., а всього на загальну суму 25 840, 80 грн.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір в сумі 4 711,87 грн.

В іншій частині заявлених вимог щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та витрат на правову допомогу - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Державного підприємства обслуговування повітряного руху України просить рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року скасувати повністю та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України відмовити у повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

26 лютого 2021 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01 лютого 2005 року по 07 квітня 2020 року перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (Украерорух), що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки (том 1, а.с. 13-20).

31 березня 2020 року Державним підприємством обслуговування повітряного руху України видано наказ №120/о, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , інженера з режимно-секретної роботи 1 категорії фахівців з окремих напрямів діяльності, звільнено з роботи 07 квітня 2020 року, за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Також, зазначеним вище наказом наказано нарахувати компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2020 року в кількості 24 календарних дні, з 01 лютого 2020 року по 07 квітня 2020 року в кількості 6 календарних днів, разом 30 календарних днів. Підстава: заява ОСОБА_1 (том 1, а.с. 11).

30 березня 2020 року ОСОБА_1 було подано заяву про виплату матеріальної допомоги згідно з Колективним договором, у зв`язку зі звільненням з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

З тексту вказаною заяви вбачається, що ОСОБА_1 працює в РСП "Київцентраеро" з 01 лютого 2005 року, стаж 15 років 02 місяців 06 днів, пенсія оформлена 27 квітня 2005 року (том 1 а.с. 21).

Головним бухгалтером ОСОБА_2 було розраховано, що сума посадових окладів згідно п. 6.25.2 Колективного договору становить 426 200,00 грн.; посадовий оклад становить - 21 310 грн.

З наявного в матеріалах справи листа Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №1-17.4/7203/20 від 30 червня 2020 року вбачається, що розмір посадового окладу позивача на дату її звільнення, а саме станом на 07 квітня 2020 року склав 21 310, 00 грн. (том 1, а.с. 57-59).

Колегією суддів встановлено, що під час розгляду справи, Державним підприємством обслуговування повітряного руху України не оспорювалися стаж роботи позивача, а також її перебування на пенсійному обліку.

Сторонами було по справі було визнано, що станом на день звернення з позовом до суду, а саме 07 квітня 2020 року, а також на дату розгляду справи, зазначена в заяві від 30 березня 2020 року (том 1, а.с. 21), матеріальна допомога згідно з п. 6.25.2 Колективного договору в розрахованому розмірі 426 200, 00 грн. позивачу не виплачена.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не було виплачено позивачу передбачену п. 6.25.2 Колективного договору матеріальну допомогу при звільнянні у зв`язку із виходом на пенсію ні під час звільнення, ні по день ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Колегія суддів погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 97 КЗпП та ч.1 ст. Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на державному рівні, галузевих регіональних угод, колективних договорів, трудових договорів.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.

Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно ч.1 ст. 12, ст.13 КЗпП України, колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони.

Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.

Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до положення ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Згідно п. 6.25.2 Колективного договору, укладеного між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками ( зі змінами та доповненнями протягом 2015-2020 років, в редакції яка вступила в дію з 01 лютого 2020 року та діяла на момент звільнення ОСОБА_1 ), при звільненні працівників пенсійного віку за власним бажанням, у яких при прийомі на роботу в Підприємство була оформлена пенсія, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі:

-при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом;

-за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

20 травня 2020 року у дію вступив колективний договір укладений між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками в новій редакції ( том 1, а.с. 143-182).

Згідно п.6.25.4 зазначеного колективного договору, для працівників, які досягли пенсійного віку, у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія і мають бажання звільнитися з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15 червня 2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на Підприємстві повних 10 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 10 років - по 2 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

У цілому, враховуючи зазначене вище, максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів.

Виплата матеріальної допомоги буде здійснюватися на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок матеріальної допомоги по узгодженому графіку(орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору).

При цьому, виплачуються оклади, які є актуальними для посади працівника на момент звільнення. Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01 липня 2020 року за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання.

Як встановлено судом, зміни до колективного договору вступили в дію з 20 травня 2020 року, а ОСОБА_1 була звільнена з роботи з 7 квітня 2020 року (том 1, а.с.11).

Отже, таким чином, на спірні правовідносини зазначені зміни до колективного договору не поширюються.

Як не заперечувалося сторонами та встановлено із матеріалів справи, ОСОБА_1 має 15 років 02 місяці 06 днів безперервного стажу роботи в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (Украерорух). У зв`язку з цим, у роботодавця виникло зобов`язання з виплати на користь позивача матеріальної допомоги в день звільнення, згідно з п.6.25.2 колективного договору.

Отже, таким чином, у відповідності до п. 6.25.2 Колективного договору (зі змінами та доповненнями протягом 2015-2020 років, в редакції яка вступила в дію з 01.02.2020 та діяла на момент звільнення) ОСОБА_1 має право на отримання матеріальної допомоги у розмірі 20 посадових окладів, що становить 426200 грн., виходячи з розміру посадового окладу останньої в розмірі 21 310 грн.

З наявного у матеріалах справи листа Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №1-17.4/7203/20 від 30 червня 2020 року «Про надання інформації адвокату Казаку К.І » вбачається, що станом на 30 березня 2020 року залишок грошових коштів на рахунках Украероруху, в тому числі валютних, складав 3 635 457,96 грн., 11223,00 доларів США, 9 531 748,46 Євро, (у тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу - 2 918 208,31 Євро, 1630,83 фунтів стерлінгів. Станом на 31 березня 2020 року залишок грошових коштів на рахунках Украероруху, в тому числі валютних, складав 2 628 670,86 грн., 11223,00 доларів США, 9 537 569,86 Євро, (у тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу - 2 918 208,31 Євро, 1630,83 фунтів стерлінгів (том 1, а.с 57-59).

Таким чином, враховуючи зазначене, доводи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України викладені у апеляційній скарзі стосовно того, що у підприємства відсутні прибутки, а отже відсутня можливість виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки прибутки у підприємства були наявними, хоч і у меншій кількості. В той же час, відповідачем суду першої та апеляційної інстанції не надано жодних доказів неможливості провести повний розрахунок з позивачем при наявності такого доходу підприємства.

Таким чином, враховуючи зазначене, та те, що Державне підприємство обслуговування повітряного руху України так і не виплатило ОСОБА_1 передбачену п. 6.25.2 Колективного договору матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію ні під час звільнення, ні по день ухвалення судового рішення у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, позов підлягає задоволенню та з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь позивача належить стягнути вказану матеріальну допомогу в розмірі 426200 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 129 067, 23 грн. з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою КМУ від 11 березня 2020 року №211 оголошено карантин та інші заходи збереження здоров`я людей в умовах епідеміологічної ситуації.

З протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характери №2 від 18 березня 2020 року, Державним підприємством обслуговування повітряного руху України було прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження вказаних заходів з метою досягнення стабілізації фінансового стану підприємства.

Згідно пункту 14.1 колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком №26 до цього договору.

З 12 березня 2020 року в Україні запроваджено карантин. У зв`язку з непередбачуваними та непереборними подіями, що відбулися незалежно від волі та бажання підприємства, обставинами, які могли та можуть поставити під загрозу життя чи нормальні умови існування людей, а саме: критичною епідемічною ситуацією на території України та у світі, у зв`язку із закриттям з 17 березня 2020 року пунктів пропуску через Державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення згідно з рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19», введеним у дію указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87, а також з огляду на вжиття аналогічних або подібних заходів у більшості країн Європи та усього світу в Україні суттєво знизилася інтенсивність авіаперельотів над територією України та, як наслідок, попит в отримання аеронавігаційних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Отже, відповідач не зміг розрахуватись з позивачем у строки визначені ст. 116 КЗпП України, внаслідок настання істотних змін обставин, а саме, введення на території України карантину та зменшення авіаперельотів над територією України, що є зменшенням обсягу господарської діяльності, а отже, вказане дає підстави встановити факт відсутності вини в діях відповідача та не застосовувати до нього визначені у ст. 117 КЗпП України стягнення у зв`язку з порушення зобов`язання.

Щодо витрат на відшкодування коштів на правничу допомогу, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 25 000 грн. з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 п.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до вимог ч.2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

З наявної у матеріалах справи квитанції ПАТ «Райффайзен банк аваль» № N1FG35168M від 01 червня 2020 року (а.с.64) вбачається, що ОСОБА_1 перерахувала АО «КОНСАЛТИНГ» 50000 гривень за правову допомогу за надання послуг №1 від 27 травня 2020 року. Розрахунок таких витрат зазначено у долученій до позовної заяви заявці на надання послуг №1 до Договору про надання правової допомоги від 27 травня 2020 року.

Так, п. 3 п. п. 3.1-3.3 договору визначено вартість послуг та платежі. Комплексне представництво в суді першої інстанції - 25000,00грн., враховуючи ПДВ. Комплексне представництво в суді апеляційної інстанції 25000,00грн., враховуючи ПДВ. Клієнт зобов`язується сплатити вартість послуг, визначених в п.1 цієї Заявки, в сумі, визначеній п.п. 3.1,3.2 цієї заявки протягом 2(двох) днів після підписання цієї заявки( том 1,а.с.39,40).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що понесені ОСОБА_1 витрати на правничу допомоги підлягають частковому відшкодуванню, враховуючи фактично надані їй адвокатами послуги в розмірі 25 000,00 грн. (представництво в суді першої інстанції).

За таких обставин рішення суду першої інстанції не можна в повній мірі визнати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає частковому скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволені позову в частині стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 129 067, 23 грн.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства обслуговування повітряного руху України - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року в частині стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 129 067, 23 грн. - скасувати і в цій частині постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

В решті рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 23 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: