Постанова

Іменем України

15 березня 2021 року

м. Київ

справа № 128/3260/17

провадження № 61-22803св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року у складі судді

Саєнко О. Б. та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 листопада

2019 року у складі колегії суддів: Марчук В. С., Матківської М. В., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права на об`єкт незавершеного будівництва.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що 23 листопада 1993 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, в якому у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

30 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час спільного проживання сторонами було набуте майно, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а саме: житловий будинок завершеного будівництва, але не прийнятого до експлуатації, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що будівництво спірного житлового будинку ними було розпочато у 1994 році; вони спільно, своїми силами будували будинок, провели електрику, газ, придбавали необхідні будівельні матеріали та меблі. Технічний паспорт на даний житловий будинок виготовлений 30 січня 2004 року.

Відповідач не вживає відповідних заходів до введення спірного новоствореного житлового будинку в експлуатацію та оформлення права власності на цей будинок у встановленому законодавством порядку, щоб уникнути поділу будинку, як спільного сумісного майна подружжя.

У свою чергу, вона позбавлена можливості самостійно здійснити вказані дії, оскільки всі дозвільні документи на цей будинок оформлені на ім`я відповідача, що перешкоджає їй реалізувати своє право на отримання у власність частини новоствореного під час шлюбу з відповідачем нерухомого майна.

Вказувала, що земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_2 , відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серія ВН № 2834 .

Після фактичного припинення шлюбу та розірвання шлюбу відповідач систематично та навмисно перешкоджає в здійсненні нею права власності, так як вважає даний будинок своєю власністю, численні намагання вирішити проблему мирним шляхом та потрапити до свого будинку та мешкати в ньому результатів не дали.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила визнати за нею як за співзабудовником право на 1/2 частини збудованого у шлюбі, але не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 231,1 кв. м та житловою 82,3 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду вінницької області від 09 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право як співзабудовника на 1/2 частини збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею

231,1 кв.м.

Скасовано вжиті судом на підставі ухвали судді Вінницького районного суду Вінницької області від 23 березня 2018 року, заходи шляхом заборони

ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, пов`язані з розпорядженням та відчуженням будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спільними зусиллями подружжя та за спільні кошти ними було побудовано спірний житловий будинок, готовність якого на час розгляду справи судом становить 83 %. Посилаючись на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 1/2 частини не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому апеляційний суд вказав на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

17 грудня 2019 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний будинок був збудований до шлюбу з позивачем ОСОБА_1 , оскільки відповідно до інвентаризаційної справи

КП «ВОБТІ» №384 від 30 січня 2004 року на момент виготовлення технічного паспорту в будинку відсутні підлога, сходи, санвузол. Крім того, заявник зазначає, що земельна ділянка площею 0,01195 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд не відноситься до спільної сумісної власності чоловіка та дружини, оскільки право користування вказаною земельною ділянкою він набув 24 листопада 1990 року.

Доводи інших учасників справи

24 лютого 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області

від 09 вересня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду

від 20 листопада 2019 року відмовити.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Вінницького районного суду Вінницької області.

24 лютого 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької районної ради народних депутатів від 24 листопада 1990 року № 314 вирішено в межах перспективної забудови населених пунктів району дозволити будівництво індивідуальних житлових будинків та господарських споруд громадянам, в тому числі і ОСОБА_2 - робітнику кооперативу «Вітязь», з земель вільного присадибного фонду Вінницького НВО «Еліта», земельна ділянка площею 0,10 га, склад сім`ї - 2 особи.

На підставі даного рішення виконавчим комітетом Вінницької районної ради народних депутатів, відповідачу надано дозвіл № 314 на право виконання будівельних робіт від 24 листопада 1990 року - на будівництво одноповерхового індивідуального жилого будинку та інших споруд, згідно з планом забудови в

с. Агрономічне. Дата початку будівельних робіт зазначена листопад 1990, кінець - листопад 1992. Вказані документи також наявні в будівельному паспорті № 645, копія якого міститься в матеріалах інвентаризаційної справи (№ 384) 427.

23 листопада 1993 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем

ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

Рішенням Агрономічної сільської ради народних депутатів Вінницького району 14 сесії 21 скликання від 31 січня 1994 року вирішено передати у безкоштовну приватну власність земельні ділянки на індивідуальне житлове будівництво та обслуговування господарських будівель громадянам - під номером 181 значиться гр. ОСОБА_2 .

На підставі Державного акта серії ВН № 2834, виданого 11 січня 2001 року на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Агрономічної сільської ради народних депутатів від 31 січня 1994 року відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,1195 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району.

30 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно з інвентаризаційної справи на будинок, який розташований в АДРЕСА_1 установлено, що вона була заведена 30 січня 2004 року КП «ВООБТІ» на незакінчений будівництвом жилий будинок літ. «А» - готовність 83 %; літ. «п/А» - підвал; літ. «а» - веранда; літ «N1-N» загорожа. Рік побудови житлового будинку літ. «А» -вказаний 1994-2004. Станом на вказану дату в будинку відсутні: оздоблення підлоги, сантехнічні прибори, сходи. Дані відомості також відображені в технічному паспорті, складеному 30 січня 2004 року на спірний незакінчений будівництвом жилий будинок.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18) та від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/185-ц (провадження

№ 61-14600св19).

Встановивши, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 , збудований сторонами у період шлюбу, будівництво указаного будинку за особисті кошти відповідачем не доведено, суди дійшли правильного висновку про те, що спірний незавершений будівництвом житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 його частини.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська