Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 133/474/15-ц

провадження № 61-13076св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач, відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач, позивач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2015 року у складі судді Сєчка В. Л. та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 липня 2020 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Марчук В. С., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 червня 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № VIKWGA, на підставі якого відповідач отримав кредит у сумі 26 055 доларів США на строк до 10 червня 2018 року у вигляді непоновлювальної лінії зі сплатою відсотків у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення отриманого кредиту, сплати відсотків, інших платежів згідно з умовами договору належним чином не виконував, через що у позивача виникло право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Станом на 06 лютого 2015 року утворилась заборгованість у сумі 69 186,14 дол. США, яка складається з: 22 606,26 дол. США - заборгованість за кредитом; 13394,25 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2961,23 дол. США - заборгованість із комісії; 26919,53 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання договірних зобов`язань; 10,81 дол. США - штраф (фіксована частина); 3294,06 дол. США - штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1 600 275,46 грн.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним, у частині відповідальності позичальника, встановленої підпунктами 5.3, 6.4 кредитного договору від 10 червня 2008 року № VIKWGA, щодо сплати штрафу в сумі 250 грн + 5 % від суми позову при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більше ніж на 30 днів.

Зустрічний позов мотивовано тим, що підпунктом 8.1 кредитного договору, графіком погашення кредиту (додаток № 2 до договору), який є невід`ємною частиною договору, встановлені строки внесення платежів за кредитом і відсотками, а також строки погашення заборгованості з визначенням періоду сплати з «3» по «8» число кожного місяця. Також зобов`язання позичальника встановлені пунктами 2.2.1-2.2.4 кредитного договору.

Пунктом 8.4 договору встановлено, що при порушенні зобов`язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки.

Пунктами 5.3 та 6.4 кредитного договору передбачено сплату штрафу в розмірі 250 грн+ 5 % від суми позову при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів.

Оскільки пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, то положення підпунктів 5.3, 6.4 кредитного договору, як способу забезпечення зобов`язання суперечить положенням статті 61 Конституції України щодо застосування штрафу, оскільки передбачає подвійну юридичну відповідальність за одне й теж саме порушення, а відповідно має бути визнаний судом недійсним.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати частково недійсним кредитний договір від 10 червня 2008 року № VIKWGA, а саме пункти 5.3 та 6.4 зазначеного договору.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 червня 2015 року об`єднано в одному провадженні цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним (а.с. 59).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області

від 10 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року станом на 06 лютого 2015 року, зокрема заборгованість за кредитом у сумі 7 776,29 дол. США, що еквівалентно 176 941,70 грн; проценти за користування кредитом у сумі 129 68,40 дол. США, що еквівалентно 295 082,97 грн, комісія - 2 961,23 дол. США, що еквівалентно 67 379,83 грн, пеню у розмірі 200 000 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсними підпункти 5.3, 6.4 кредитного договору від 10 червня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , у частині відповідальності позичальника, а саме, де зазначено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову. Вирішено питання розподілу судових витрат у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права позивача за первісним позовом, порушені внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту, підлягають захисту у порядку, визначеному статтями 1050, 1054 ЦК України. Крім того, зменшивши суму пені та стягуючи її з відповідача в сумі 200 000 грн, суд, відповідно до проведених розрахунків, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки вона значно перевищує розмір збитків.

Вирішуючи спір за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив із того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому одночасне їх застосування за порушення строків виконання зобов`язань за укладеним договором є подвійною відповідальністю за одне й теж порушення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня

2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада

2015 року скасовано, у справі ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» на сплату заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року станом на 06 лютого 2015 року 38 961,74 дол. США, що еквівалентно 901 185,05 грн, із яких: 22 606,26 дол. США, що еквівалентно 522 882,79 грн, - заборгованість за кредитом; 13 394,25 дол. США, що еквівалентно 309 809 грн, - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 961,23 дол. США, що еквівалентно 68 493,25 грн, - заборгованість з комісії за користування кредитом; 146 490,38 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 10 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2018 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2015 року в частині задоволених частково позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» на сплату заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року № VIKWGA в сумі 27 623,15 дол. США, що в еквіваленті за курсом 23,13 грн відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 06 лютого 2015 року становить 638 923,46 грн, яка складається з: 22606,26 дол. США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно 522 882,79 грн; 5 016,89 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, що еквівалентно 116 040,67 грн, та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 30 004,70 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

Право ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховувати проценти за користування кредитом, пеню припинилося зі спливом строку кредитування 31 січня 2012 року, а тому, починаючи із зазначеної дати, банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню.

Крім того, вимога про стягнення комісії в розмірі 2961,23 дол. США, що еквівалентно 68 493,25 грн, задоволенню не підлягає, з тих підстав, що вона є необґрунтованою, оскільки банк не мав права встановлювати у спірному кредитному договорі, який укладено 10 червня 2008 року, винагороду за резервування грошових коштів, тобто фактично за видачу кредитних ресурсів та за дії, які банк вчиняє на власну користь.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині задоволених частково позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та передати справу в цій частині до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що останній платіж на погашення заборгованості ОСОБА_1 здійснив 30 вересня 2011 року, апеляційний суд не врахував, що за умовами пункту 8.1.1 кредитного договору строк виконання основного зобов`язання змінився на 31 січня 2012 року (період з 03 по 08 жовтня 2011 року + 120 календарних днів).

Тобто, висновки суду апеляційної інстанції про необхідність задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення заборгованості за процентами та пені після спливу строку кредитування (31 січня 2012 року) за кредитним договором від 10 червня 2008 року суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), до стягнення підлягають лише ті кошти, які нараховані в період з моменту останньої проплати до дати зміни строку виконання основного зобов`язання.

Разом із тим розрахунок заборгованості у наведений період не був предметом перевірки судами попередніх інстанцій.

Також судом апеляційної інстанції неправильно встановлено, що 10 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 26 055 дол. США, оскільки на підставі заяви на видачу готівки 10 червня 2008 року за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 отримав від банку грошові кошти в сумі 25 000 дол. США.

Згідно з пунктом 8.2. кредитного договору позичальник доручає, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти: винагороду за надання фінансового інструменту банку у розмірі 750 дол. США, на оплату страхових платежів 305 дол. США на поточний рахунок Страхової компанії «Інгострах».

За змістом касаційної скарги постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним не оскаржується, а тому в силу положень вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядається.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подавав.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у вигляді непоновлюваної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2018 року.

Згідно із заявою на видачу готівки позичальник 10 червня 2008 року за вказаним кредитним договором отримав від банку грошові кошти в сумі 25 000 дол. США (т. 1, а.с. 15).

Відповідно до пункту 8.2 кредитного договору позичальник доручає, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти: винагороду за надання фінансового інструменту банку у розмірі 750 дол. США, на оплату страхових платежів 305 дол. США на поточний рахунок Страхової компанії «Інгострах» (а.с. 12).

Відповідно до графіка погашення кредиту, який є додатком до кредитного договору між банком і позичальником, щомісячний платіж відповідача становив 492,26 дол. США.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача із ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з пунктами 5.1, 8.4 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки.

Пунктами 5.3, 6.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.

Відповідно до пункту 5.4 кредитного договору нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбаченої пунктами 5.1, 5.2, 5.3 цього договору здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання повинне бути виконане позичальником.

Згідно з підпунктами 5.5 кредитного договору термін позовної давності за вимогами щодо стягнення кредиту, відсотків за користування ним, винагороди, неустойки (пені, штрафів) встановлений сторонами тривалістю у п`ять років.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з позовом, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року, яка утворилась станом на 06 лютого 2015 року та становить 69 186,14 дол. США, що еквівалентно 16 00 275,46 грн, із яких: 22 606,26 доларів США, що еквівалентно 522882,80 грн, - заборгованість за кредитом; 13 394,25 дол. США, що еквівалентно 309 809 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 961,23 дол. США, що еквівалентно 68493,25 грн, заборгованість з комісії за користування кредитом; 26 919,53 доларів США, що еквівалентно 622 648,73 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 10,81 дол. США, що еквівалентно 250 грн - штраф (фіксована частина); 3 294,06 доларів США, що еквівалентно 76 191,60 грн, - штраф (процентна складова).

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У пункті 8.1 кредитного договору сторони погодили, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 492,26 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагороди, комісії. Періодом сплати вважати період з «3» по «8» число кожного місяця.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (в тому числі, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строки припинення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення терміну оплати 120 календарних днів (пункт 8.1.2 кредитного договору).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови (обставини), за яких строк повернення кредиту змінюється.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що право ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховувати проценти за користування кредитом, пеню припинилося зі спливом строку кредитування 31 січня 2012 року, тому починаючи із зазначеної дати, банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором (т.1, а.с. 69-78), у ОСОБА_1 станом на 31 січня 2012 року наявна заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 5016,89 дол. США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 06 лютого 2015 року (23,13 грн), в еквіваленті 116040,67 грн, та 1297,22 дол. США, що в еквіваленті 30 004,70 грн, - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 5 016,89 дол. США, що станом на 06 лютого 2015 року (23,13 грн), еквівалентно 116 040,67 грн; та 1297,22 доларів США, що станом на 06 лютого 2015 року (23,13 грн) еквівалентно 30 004,70 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, до загального розміру заборгованості включено заборгованість за комісією за користування кредитом у розмірі 2 961,23 доларів США, що еквівалентно 68 493,25 грн.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Схожого правового висновку також дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду

від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15 (провадження

№61-12128св19).

Таким чином, вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з комісії в розмірі 2 961,23 дол. США, що еквівалентно 68493,25 грн, задоволенню не підлягає, з тих підстав, що вона є необґрунтованою, оскільки банк не мав права встановлювати у спірному кредитному договорі, який укладено 10 червня 2008 року, винагороду за резервування грошових коштів, тобто фактично за видачу кредитних ресурсів та за дії, які банк вчиняє на власну користь.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд апеляційної інстанції на підставі частини першої статті 417 ЦПК України виконав вказівки, зазначені у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності стягнення заборгованості за процентами та пеню після спливу строку кредитування 31 січня 2012 року та на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 може бути стягнуто заборгованість лише за період з 30 вересня 2011 року по 31 січня 2012 року, всього 906,14 дол. США є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що висновки суду першої інстанції про необхідність задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення заборгованості за процентами та пені після спливу строку кредитування (31 січня 2012 року) за кредитним договором від 10 червня 2008 року, суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Право ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховувати проценти за користування кредитом, пеню припинилося зі спливом строку кредитування 31 січня 2012 року, а тому, починаючи із зазначеної дати, банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2015 року в нескасованій частині та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк