Справа № 331/1275/20
Провадження № 2/316/113/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2021 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області

у складі головуючого судді Бульби О.М.,

за участю секретаря судового засідання Журавльової Ю.В.,

розглянувши відкритому судовому засіданні в залі судового засідання приміщення суду в м.Енергодарі Запорізької області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу №316/1275/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

28.05.2020 року до Енергодарського міського суду Запорізької області з Жовтневого районного суду м.Запоріжжя надійшла вищезазначена цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 1105156 грн. суми основного боргу, 497430,72 грн. суми інфляційних втрат, 146493,60 грн. суми трьох відсотків річних, а всього 1749080, 32 грн. та судові витрати.

В обґрунтування вимог позовної заяви позивач зазначає, що протягом 2011-2012 років він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40000 доларів США. 01.11.2012 року відповідач, власноручно написаною розпискою підтвердив факт отримання вказаних коштів та зобов`язався їх повернути рівними частинами до 01.11.2015 року. Відповідно до повідомлення Національного банку станом на 01.04.2020 рік, офіційний курс гривні стосовно долара США становить 27,6289 грн. за 1 долар США, отже сума боргу відповідача становить 1105156 грн. у період з 02.11.2015 року по 01.03.2020 року збитки від інфляційних процесів склали 497430,72 грн., а сума трьох відсотків за користування грошовими коштами за період з 02.11.2015 року по 01.04.2020 року складає 146493,60 грн.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.06.2020 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання (а.с.24).

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 05.11.2020 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.36).

В судове засідання позивач не з`явився, на адресу суду надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує (а.с.40).

В судове засідання відповідач не з`явився, через канцелярію суду надав письмову заяву про застосування позовної давності та розгляд даної заяви без його участі, у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі (а.с.46).

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з матеріалів справи, на підтвердження існування грошового зобов`язання відповідача перед позивачем та обов`язку повернення відповідачем грошових коштів, позивачем надано копію розписки, написану ОСОБА_2 , про отримання протягом 2011-2012 років від ОСОБА_1 коштів у розмірі 40000 доларів США та зобов`язання повернути їх рівними частинами до 01.11.2015 року (а.с. 5).

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Зміст статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою (Верховний Суд України, постанова від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14).

Вивчивши зміст розписки, на яку посилається позивач, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 дійсно отримав у відповідача грошові кошти на суму 40000 доларів США.

Крім того, відповідно до змісту наведеної розписки, строк дії договору позики в цій розписці визначений та закінчується 01.11.2015 року.

Зі змісту ч.1 ст.1049 ЦК України вбачається, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частинами 1 та 2 ст.14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із досліджених судом доказів, наданих позивачем вбачається, що відповідач зобов`язався повернути кошти до 01.11.2015 року.

Згідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач ОСОБА_2 через канцелярію суду надав письмову заяву про застосування позовної давності (а.с.46).

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Зі змісту ст.257 ЦК України вбачається, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.2 ст. 258 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки станом на 01.11.2015 року грошові кошти у визначеному розмірі не повернуті, саме з 02.11.2015 року почався перебіг строку для звернення до суду з вимогою про стягнення боргу, а також 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, що мають компенсаційний характер.

Проте, з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 06.04.2020 року, тобто після спливу встановленого законом строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову, як щодо вимог про стягнення позики, так і до вимог про стягнення інших коштів, відповідно до ст.625 ЦК України, необхідно відмовити з підстав спливу строку позовної давності.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

За таких обставин, оскільки позивачем заявлено позов після спливу позовної давності, у відповідності до вимог ч.5 ст.267 ЦПК України не наведено перед судом обґрунтованих доводів про поважність причин пропуску трирічного строку на звернення до суду, а також враховуючи термін не виконання відповідачем своїх зобов`язань, про які позивач достеменно знав, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності.

Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.264, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, при ухваленні рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, про що зазначає у резолютивній частині рішення.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначені положення законодавства, висновок суду про відмову в задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір розподілу між сторонами не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 14, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 18, 76-82, 83, 89, 95, 141, 223, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. М. Бульба