Справа № 683/2669/20
10 березня 2021 року м. Старокостянтинів
Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області
в складі: головуючої судді Сагайдак І.М.
секретаря Повзун С.В.
з участю: позивачки ОСОБА_1 та її представника
адвоката Кашина В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинів в порядку загального позовного провадження цивільну справу №683/2669/20, 2/683/281/2021 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом та виселення,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 і просить позбавити його права користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити його із зазначеної квартири без надання іншого житла.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_2 є її сином, зареєстрований та проживає разом із нею у належній їй на праві власності однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .
Вказує, що відповідач систематично порушує правила суспільного співжиття, вчиняє відносно неї протиправні дії, застосовує психологічне насильство, морально знущається з неї, постійно чинить психологічний тиск на неї своєю поведінкою, зловживає спиртними напоями, внаслідок чого вона втратила душевний спокій та постійно перебуває у стресовому стані, що підтверджується її численними зверненнями в поліцію, а також нищить належне їй майно у квартирі.
Оскільки ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, а вжиті до нього заходи попередження і громадського впливу не дали позитивних результатів, що робить неможливим її проживання з ним в одній квартирі, тому вона змушена звернутись з позовом до суду.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, просить його задовольнити, посилаючись на те, що проживає разом із сином ОСОБА_2 у належній їй на праві власності однокімнатній квартирі. Починаючи з 2017 року спільне проживання з сином стало неможливим, оскільки він почав зловживати спиртними напоями і в стані алкогольного сп`яніння поводить себе по відношенню до неї агресивно, обзиває, виражається на її адресу нецензурною лайкою, постійно принижує, морально знущається з неї, зокрема, коли вона спить, виливає на неї воду, постійно пропонує їй вчинити самогубство, приводить у квартиру друзів, які разом із ним вживають спиртні напої, а потім влаштовують дебоші, руйнує належне їй майно, зокрема під час одного із нападів агресії надвоє розломив її мобільний телефон. Така поведінка сина довела її до нервового зриву, вона постійно перебуває у стресі та боїться за своє життя, не знає чого чекати від сина, коли він повертається додому. Вказує, що неодноразово зверталась до поліції, сина притягували до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї, однак він і далі продовжує знущатись над нею, вчиняти домашнє насильство психологічного характеру. Через таку поведінку сина вона змушена лікуватись та відвідує психолога. Зазначає, що син дорослий, має постійне місце роботи, а тому може орендувати собі житло, оскільки вона, як власник квартири, не бажає його подальшого проживання у цій квартирі.
Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Кашин В.А. також просить позов задоволити, посилаючись на те, що відповідач своєю поведінкою, систематичним вчиненням домашнього насильства по відношенню до матері, порушенням правил співжиття, робить неможливим їх спільне проживання в одній квартирі.
Відповідач ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав.
Протокольною ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 березня 2021 року постановлено провести по даній справі заочний розгляд.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 серпня 1997 року, який посвідчений державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Лавутою Т.О., зареєстрований в реєстрі за №2-4896, а також відміткою Старокостянтинівського БТІ про державну реєстрацію 22 серпня 1997 року за позивачкою права власності на цю квартиру.
З 14 березня 2003 року у квартирі АДРЕСА_1 , окрім позивачки, зареєстрований та проживає також її син ОСОБА_2 , 1986 року народження, що підтверджується довідкою відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №2113/03-27/2020 від 29 жовтня 2020 року.
Проживаючи у спірній квартирі, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, її син ОСОБА_2 систематично порушує правила суспільного співжиття, створює неможливі умови для проживання позивачки, за що неодноразово притягувався судом за вчинення домашнього насильства до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що підтверджується, зокрема постановою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 листопада 2020 року, яка набрала законної сили. Зазначеною постановою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а саме у тому, що він 12 вересня 2020 року близько 07 години за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 повторно вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_1 , а саме, виражався в її сторону нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою. Крім того, за даними вищезазначеної постанови до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП ОСОБА_2 притягувався судом також 31 березня 2020 року.
Крім того, за повідомленням Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області №8684/115/01 від 25 вересня 2020 року у період з 01 січня 2018 року по 25 вересня 2020 року ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області щодо вчинення сином ОСОБА_2 відносно неї протиправних дій домашнього насильства, зокрема, 01.12.2029 року, 09.12.2019 року, 10.01.2020 року, 12.03.2020 року, 12.09.2020 року.
Також згідно цього ж повідомлення, 15 березня 2020 року Старокостянтинівським ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесено у категорію обліку «КРИВДНИК».
За повідомленням Старокостянтинівського міського Кризового центру №163/01-13/20 від 05 жовтня 2020 року зі Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області до Кризового центру надійшло дві спеціальних картки обліку факту вчинення домашнього насильства у сім`ї (22.07.2020 року та 17.09.2020року) по відношенню до ОСОБА_1 зі сторони сина ОСОБА_2 , які проживають по АДРЕСА_2 . Фахівцями Старокостянтинівського міського Кризового центру було здійснено обстеження вищезазначеного помешкання, під час якого з`ясовано, що ОСОБА_2 тривалий час чинить домашнє насильство стосовно матері ОСОБА_1 , що включає словесні образи та критику, приниження, погрози, що спричиняють емоційну невпевненість, нездатність себе захистити та психосоматичні
прояви у ОСОБА_1 . У присутності працівників Кризового центру ОСОБА_2 поводив себе зухвало та зневажливо по відношенню до матері. З ним було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення вчинення домашнього насильства та попереджено про відповідальність за такі дії, а також повідомлено, що він буде перебувати на обліку в Кризовому центрі, як особа, яка вчинила домашнє насильство. Крім того, ОСОБА_2 було запропоновано пройти програму для кривдника, однак останній відмовився.
Факт винесення ОСОБА_2 офіційних попередження про неприпустимість протиправної поведінки та вчинення домашнього насильства відносно його матері ОСОБА_1 підтверджується спеціальними картками обліку факту вчинення домашнього насильства, у яких зафіксовано такі попередження, від 22.07.2020 року та 17.09.2020 року, а також актом Старокостянтинівського міського Кризового центру про з`ясування обставин вчинення насильства в сім`ї або реальної загрози його вчинення від 17.09.2020 року.
Крім того, ОСОБА_1 02 жовтня 2020 року зверталась до трудового колективу за місцем роботи ОСОБА_2 у ТОВ «Мегатекс Індастріал» щодо поведінки останнього по відношенню до неї у позаробочий час та просила трудовий колектив вплинути на поведінку сина.
За повідомленням Старокостянтинівського міського Кризового центру №194/01-13/20 від 17 грудня 2020 року у вказаний день директором кризового центру ОСОБА_3 , психологом ОСОБА_4 та соціальним працівником ОСОБА_5 було здійснено контрольне обстеження помешкання ОСОБА_1 , яка у Кризовому центрі проходить програму для постраждалих осіб від домашнього насильства, під час якого із ОСОБА_2 було проведено профілактичну бесіду і попереджено про відповідальність за вчинення домашнього насильства, з ним була проведена мотиваційна бесіда, під час якої він поводив себе зверхньо, презентував себе у ролі жертви, проявляв зневагу до матері.
Обставини, викладені у повідомленнях Старокостянтинівського міського Кризового центру від 05.10.2020 року та від 17.12.2020 року, повністю підтвердила допитана судом в якості свідка директор центру ОСОБА_6 , яка крім того, показала, що під час спілкування із ОСОБА_2 щодо припинення вчинення домашнього насильства по відношенню до матері, останній поводив себе агресивно, авторитарно, йому було запропоновано пройти програму для кривдника, а також знайти собі інше помешкання, на що він категорично відмовився. Після усіх бесід та офіційних попереджень ОСОБА_2 своєї поведінки по відношенню до матері не змінив. Вказує, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Старокостянтинівському міському Кризовому центрі як особа, яка постраждала від домашнього насильства, де з нею працює психолог. Як психолог, також зазначила, що ОСОБА_1 гостро реагує на стрес, який спровокований систематичною протиправною поведінкою сина по відношенню до неї, має підвищений тиск, плаксивість, високий поріг тривожності, депресивні ознаки, подальше проживання ОСОБА_1 та сина в одній кімнаті впливає на її емоційний та моральний стан, загрожує психологічному стану її здоров`я.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із статтею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Частиною першою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в іншому місці й не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України»).
У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»).
Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивачки у цій справі, з погляду на положення Конвенції, враховуючи, що ОСОБА_1 періодично піддається психологічному насиллю зі сторони сина, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією постанови суду, а також іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, що на думку суду, свідчить про наявність обґрунтованого ризику в майбутньому (насильства), якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.
У спірних правовідносинах права позивачки, як власника спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання
у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).
Таким чином, на підставі досліджених доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, вона не дає згоди на проживання у ній сина ОСОБА_2 , оскільки він систематичним порушенням правил соціального співжиття робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, систематичним вчиненням домашнього насильства по відношенню до позивачки відповідач перешкоджає їй належним чином користуватись та розпоряджатись спірною квартирою, яка до того ж є однокімнатною.
З огляду на викладене, для досягнення справедливого балансу між усіма особистими інтересами, відповідача слід виселити зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, що, на думку суду, буде відповідати позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист позивачки від домашнього насильства.
Що стосується вимог ОСОБА_1 про позбавлення відповідача права користування спірної квартирою, то окремому задоволенню ці вимоги не підлягають, оскільки у разі виселення відповідача зі спірної квартири він буде позбавлений можливості користуватись нею.
При подачі позову ОСОБА_1 сплатила 840 грн. 80 коп. судового збору, а тому в силу ст.141 ЦПК України вказаний судовий збір підлягає стягненню на її користь з відповідача.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 280-282 ЦПК України, суд
в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
В решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 14 березня 2003 року Старокостянтинівським РВ УМВС України в Хмельницькій області.
Повне рішення складено 22 березня 2021 року.
Суддя: