Справа № 629/3732/20
Номер провадження 2/629/95/21
17.03.2021 рокуЛозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Кремінь М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Лозова Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл сумісного майна подружжя та стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, -
Ухвалою суду від 03 вересня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позову наполягала, просила винести законне і справедливе рішення у справі.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного.
Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі «Bellet v. France» суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, з 30 квітня 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 вересня 2020 року по цивільній справі №629/109/20 розірвано.
Як зазначає позивач, за період шлюбу сторони за спільні кошти придбали автомобіль марки Renault Master, 2008 року виготовлення, причіп ПА 004, 2010 року виготовлення, житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 квітня 2011 року по справі №2025/2-559/11 за ОСОБА_2 визнано право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . З витягу про державну реєстрацію прав від 12.05.2011 року за №29923291 вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на вказаний житловий будинок.
З повідомлення Територіального сервісного центру №6348 від 22.01.2020 року за №31/20/8-32 вбачається, що за ОСОБА_2 значаться зареєстрованими наступні транспортні засоби: Chevrolet Aveo, 2006 року виготовлення, дата державної реєстрації 17.01.2007 року, об`єм двигуна (см.куб.) 1498; причіп ПА 004, 2010 року виготовлення, дата державної реєстрації 28.10.2010 року; Renault Master, 2008 року виготовлення, дата державної реєстрації 17.10.2014 року, об`єм двигуна (см.куб.) 2464.
Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За загальним правилом ст.60 СК, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина й чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в ст.57 цього кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (Nadtochiy v. Ukraine, заява №7460/03, п. 26, рішення від 15.05.2008).
Зібрані у справі докази надають суду можливість використати у даній справі баланс ймовірностей та визначити, що позивачем не доведено факту належності сторонам спірного житлового будинку на праві спільної сумісної власності. Належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини позивач суду не надала.
Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
При оцінці доказів суд враховує те, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 квітня 2011 року за ОСОБА_2 визнано право власності на спірне домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . З цього моменту відповідач набув право приватної власності на спірне майно в порядку спадкування, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили та є чинним.
Оцінюючи надані позивачем докази, надані на підтвердження заявлених нею вимог про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю, суд визнає недопустимим доказом розписку ОСОБА_5 від 06.10.2010 року щодо сплати грошових коштів в сумі 6000,00 грн. за купівлю спірного будинку ОСОБА_3 , посвідчену секретарем Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області. Вказана розписка не може засвідчувати відповідний правовий режим майна, як спільна сумісна власність, і впливати на характер спірних правовідносин.
На підставі вищевикладеного, суд вважає, що спірний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки спірний житловий будинок набутий відповідачем в порядку спадкування за законом.
Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
В силу ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Зі змісту п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» свідчить, що «…вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (провадження № 6-2925цс16), а також Верховним Судом у постанові від 13 липня 2018 року у справі № 610/2035/17-ц.
Заявляючи вимоги про стягнення компенсації за Ѕ частину автомобіля позивачем не надано доказів про те, що спільне користування майном є не можливим, що відповідач є спроможним сплатити таку компенсацію, та що у разі стягнення компенсації для нього це не становитиме надмірний тягар.
Разом із тим, заявляючи вимогу щодо стягнення з неї на користь відповідача Ѕ частини вартості спірного причепу, позивач під час судового розгляду грошових коштів на депозитний рахунок відповідача не вносила, намірів це зробити не висловлювала.
Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.
Разом із тим, у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 61-9018сво18 викладений правовий висновок, згідно з яким у випадку відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Суд не бере до уваги повідомлення Лозівської філії Універсальної біржі України від 01.12.2020 року за №70 щодо середньої вартості автомобіля марки Renault Master, 2008 року виготовлення, причепу ПА 004, 2010 року виготовлення, визначених шляхом аналізу даних відритого ринку щодо подібних вживаних транспортних засобів. Оскільки зазначена лише середня вартість транспортних засобів, а не дійсна ринкова вартість, транспортні засоби безпосередньо не оглядалися та не враховано їх дійсний технічний стан, до оцінки не була залучена робота експерта. Крім того, з наданого повідомлення не вбачається станом на який час визначена вартість транспортних засобів.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст.ст.77,78,79,80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим, відповідач у спростування своїх заперечень проти позову не надав суду доказів того, що він придбавав спірний автомобіль та причеп не під час шлюбу, або отримав його поза шлюбними відносинами з позивачем, отже вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбаний сторонами під час шлюбу.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторона позивача у разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.
Сторони не надали належні докази вартості часток власності спірного майна і не зверталися до суду з питанням призначення експертизи стосовно визначення вартості автомобіля та причепу на час розгляду спору та частини грошової компенсації, а суд позбавлений можливості визначити вказане на власний розсуд.
Крім того, в позові позивач не просить визнати конкретну частку права власності автомобіля та причепу за нею, вказавши лише частку компенсації. Так, суд розглядає позов саме в межах заявлених позовних вимогах та не може виходити за межі заявлених вимог.
Звертаючись до суду позивач посилалась на те, що за відсутності згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Фактично позивач заявила вимогу щодо грошової компенсації частки у спільному сумісному майні, не заявляючи при цьому вимогу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме автомобіля марки Renault Master, 2008 року виготовлення, причепу ПА 004, 2010 року виготовлення. Тому суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме автомобіля марки Renault Master, 2008 року виготовлення, причепу ПА 004, 2010 року виготовлення, оскільки позивачем такі вимоги не заявлені.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю.
Згідно зі змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл сумісного майна подружжя та стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Згідно п.3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Миролюбівка, Лозівського району, Харківської області, громадянка України, паспорт НОМЕР_2 , виданий 03.06.2020 року, орган, що видав 6346, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .
Представник позивача адвокат Жмуд Аліна Сергіївна, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХВ №002442, виданого 10 червня 2020 року.
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Лозова, Харківської області, громадянин України, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 17 грудня 1998 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Представник відповідача - адвокат Авер`янов Олександр Юрійович, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії №1530, виданого 09 січня 2008 року.
Повний текст рішення виготовлено 22 березня 2021 року.
Суддя Н.А.Смірнова