Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/1078/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2021 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Винара Л.В.

з участю секретаря Кострицької Т.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Олевського районного суду Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

До Олевського районного суду Житомирської області надійшли матеріали вищезазначеного позову. Позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь 20552,80 грн., що складається з: 14050,00 грн. безпідставно отриманих коштів, 562,00 грн. комісії банку за перерахування коштів на користь відповідачки, 100,00 грн. понесених позивачем збитків на друк та формування довідки в АТ КБ «ПриватБанк», а також судових витрат в розмірі: 840,80 грн. судового збору та 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що 04.01.2018 року позивачем з його банківського рахунку на банківський рахунок відповідачки було перераховано 14050,00 грн. Переказ коштів здійснювався за призначенням платежів - «Переказ особистих коштів. Одержувач: ОСОБА_3 ». Дані кошти були перераховані в якості того, що між сторонами після отримання коштів буде укладений договір позики, де вони узгодять всі істотні умови договору позики. Проте, після отримання коштів відповідачка почала уникати контактів та зустрічей з позивачем, договір позики між сторонами так і не був укладений, та відповідно істотних домовленостей щодо договору позики не було встановлено. Оскільки, як перед перерахуванням, так і після перерахування грошових коштів між сторонами у справі не укладався договір, тому на думку позивача, відповідачка набула грошові кошти за відсутності достатніх правових підстав і у спосіб, що суперечить цивільному законодавству, а тому відповідачка повинна повернути йому безпідставно отримані грошові кошти. Відповідачці була надіслана письмова вимога з проханням повернути безпідставно отримані кошти, проте дану письмову вимогу позивачка залишила без відповіді та задоволення.

Ухвалою суду від 26.06.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

07.08.2020 року до Олевського районного суду Житомирської області від відповідачки ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що позовні вимоги не визнає з огляду на наступне. Позивач не подав до суду документів та жодного доказу, що між ним та відповідачкою виникли договірні відносини. Також, позивачем не додано до позову доказів про те, що відповідачка отримала ці кошти, зазначає, що про гроші дізналася тільки тоді, коли отримала копію позовної заяви. Крім того, такої людини, як ОСОБА_1 відповідачка не знає та ніколи з ним знайома не була, а тому ніякого договору позики ні з ким не укладала. Тому, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Поліщук О.М. вимоги позовної заяви підтримали та просять їх задоволити.

Відповідачка ОСОБА_3 до суду не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просить суд розглядати справу без її участі.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України, що перебуває у складі підрозділу 2 «Недоговірні зобов`язання».

У постанові ВСУ від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 суд відзначив, що конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл. 83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої підстави (статті 1212-1215 ЦК України).

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Як вбачається із наявного в матеріалах справи платіжного доручення АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 від 04.01.2018 року ОСОБА_1 перевів на рахунок ОСОБА_3 14050,00 грн., коментар до платежу: «Переказ особистих коштів. Одержувач: ОСОБА_3 » (а.с13).

Вищевказаний факт підтверджується також випискою АТ КБ «ПриватБанк» з банківського рахунку ОСОБА_1 , де у графі від 04.01.2018 року, третя банківська операція по порядку, зазначені деталі операції переказ на карту ПриватБанку через додаток Приват24. Одержувач: ОСОБА_3 . Сума у валюті операції 14050,00 грн. Сума комісії за перерахування коштів склала 562,00 грн. (а.с.14).

Також, слід зазначити, що ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 27.01.2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, якими підтверджуються обставини позову. Витребувано від Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» інформацію про номер рахунку ОСОБА_3 , який починається цифрами «4731» та закінчується цифрами «1724», до якого наявна банківська картка № НОМЕР_2 , а також інформацію про те, чи надходили на рахунок ОСОБА_3 , який починається цифрами «4731» та закінчується цифрами «1724» кошти у розмірі 14050,00 грн., які були перераховані ОСОБА_1 (згідно платіжного доручення № від 04.01.2018 року.

12.02.2021 року на виконання ухвали Олевського районного суду від Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» надійшов лист із запитуваною інформацією. Згідно зазначеного листа на рахунок НОМЕР_3 , картка НОМЕР_2 ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 дійсно 04.01.2018 року о 17 год. 31 хв. було перераховано 14050, 00 грн. через додаток Приват24 з картки № НОМЕР_5 ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 . «04/01/2018 17:31:09 13979, 75 UAN НОМЕР_7 70.25 (комісія за нецільове зарахування коштів) CP980H48 UKR PRIVATBANK, HEAD OFFICE,DNEPROPETR-SK,UA П24. ПЕРЕКАЗ НА КАРТКУ ПРИВАТБАНКУ /DAS=// DAI=9917085// DA20=3/ (С КАРТЫ 139596 НА КАРТУ НОМЕР_2 ) ПОПОВНЕННЯ КАРТКОВОГО РАХУНКУ. Переказ з картки ПриватБанку через додаток Приват24. Відправник ОСОБА_1 . Платник НОМЕР_5 ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ».

Таким чином, інформацією АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується факт зарахування коштів на картку, яка належить ОСОБА_3 від ОСОБА_1 на загальну суму 14050,00 грн. Також, позивачем сплачено комісію в сумі 562,00 грн. за перерахунок коштів.

За змістом вимоги про повернення коштів від 13.05.2020 року, позивач звертався до відповідачки з проханням повернути сплачені на її користь кошти та попередив відповідачку про те, що у разі незадоволення його звернення позивач буде вимушений звернутись до суду (а.с. 19).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачкою, що між сторонами у справі договірні відносини відсутні, а тому, кошти, які позивач просить стягнути як безпідставно отримані, набуті відповідачкою без наявності правової підстави та їх може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі відсутність договірних правовідносин зумовлює можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

На підставі зазначеного, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів в сумі 14612,00 грн. в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат.

Позивач, як сторона, на користь якої виноситься рішення суду, також має право в порядку ч. 2 ст. 141 ЦПК України на стягнення з відповідачки понесених ним і документально підтверджених судових витрат (а.с.1).

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В матеріалах справи міститься: копія договору про надання правової допомоги № 13.05/2020 від 13 травня 2020 року, укладеного між адвокатським бюро «Олексія Поліщука» та ОСОБА_1 , копія акту виконаних робіт до договору про надання правової допомоги № 13.05/2020, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2891/10, копія ордеру серії КС № 679343 від 13.05.2020 року.

Вартість наданих послуг складає 5000, 00 грн., які сплачені ОСОБА_1 на користь Адвокатського бюро «Олексія Поліщука» 13.05.2020 року, що стверджується копією довідки АТ «УкрСибБанк» та копією виписки по рахунку АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 27-28).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Відповідачкою не подано заяву про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За правовими позиціями, викладених у постановах Верховного Суду по справам №816/2096/17, №826/7806/17 вказано, щодо часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, а не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

При цьому, відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постанові КАС ВС від 11.06.2020 по справі №821/227/17, а також у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

З урахуванням викладеного, на підставі п. 1 ч.2 ст.137 ЦПК України суд вважає доведеним витрати позивача на правничу (правову) допомогу у розмірі 5000, 00 грн.

Крім цього, відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Стаття 140 ЦПК України передбачає, що розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

У випадках, коли сума витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом.

Позивачем сплачено 100,00 гривень на користь АТ КБ «ПриватБанк» за формування та друк довідки у відділенні по своєму рахунку, що стверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк».

Суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки витрати позивача по оплаті за формування та друк довідки у відділенні по своєму рахунку, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, є обґрунтованими та пропорційними.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог ОСОБА_1 та їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, 1212-1215 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення коштів задоволити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у сумі 14050 (чотирнадцять тисяч п`ятдесят) гривень 00 копійок та комісію за переказ коштів в сумі 526 (п`ятсот двадцять шість) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати за формування та друк довідки у відділені Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» по своєму рахунку у розмірі 100 (сто) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Олевський районний суд Житомирської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_8 , виданий 12.08.2003 року Солом`янським РУ ГУ МВС України в м. Києві, РНОКПП - НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачка: ОСОБА_3 , паспорт в матеріалах справи відсутній, РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: Л.В.Винар