Справа № 146/397/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2021 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.,

з участю секретаря судового засідання Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Томашпіль цивільну справу

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2

вимоги позивача за первісним позовом: про розірвання шлюбу

позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1

вимоги позивача за зустрічним позовом: про стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення коштів

представник позивача за первісним позовом: адвокат Семко В.М.

представник позивача за зустрічним позовом: адвокат Барвінський О.П.

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2020 року до суду з цією позовною заявою, посилаючись на ст.ст. 110, 112 СК України, звернувся ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає по АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 , яка проживає по АДРЕСА_3 , про розірвання шлюбу.

24 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дитина ОСОБА_4 .

На даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують. Подальше сумісне життя, примирення між позивачем та відповідачем та збереження сім`ї позивач вважає неможливим.

05 червня 2020 року відповідачем було подано до суду зустрічну позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття та стягнення з ОСОБА_1 на її користь 53719,42 грн. на відшкодування Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитними договорами.

Зустрічна позовна заява мотивована наступним.

Позивач за зустрічним позовом визнає, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільне господарство не ведеться.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що у шлюбі у них з відповідачем за зустрічним позовом народилася дитина ОСОБА_4 , який на даний час знаходиться на її утриманні.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання сина. Позивач вказує, що вона змушена винаймати квартиру та здійснювати витрати на дитину, на що її заробітної плати недостатньо.

Також позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідач за зустрічним позовом є працездатною особою, матеріально забезпечений, фізично здоровий, має постійний заробіток та працює в Польщі, інших утриманців не має, а тому він має можливість сплачувати аліменти, в розмірі зазначеному в зустрічному позові.

Окрім того позивач за зустрічним позовом зазначає, що під час шлюбу нею було укладено кредитні угоди на суму 107 438,84 грн. Кредитні кошти було використано на закупівлю побутової техніки у квартиру відповідача за зустрічним позовом.

Кредитні зобов`язання ОСОБА_2 виконано одноособово. Оскільки ОСОБА_1 на даний час продовжує користуватися технікою придбаною на кредитні кошти, позивач за зустрічним позовом вважає, що наявні підстави для відшкодування Ѕ погашених зобов`язань.

12 березня 2021 року позивачем за зустрічним позовом подано до суду заяву про залишення зустрічних позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на її користь 53719,42 грн. на відшкодування Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитними договорами без розгляду.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 02 червня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання призначено на 06 липня 2020 року.

05 червня 2020 року відповідачем було подано до суду зустрічну позовну заяву.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 09 червня 2020 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення коштів прийнято до спільного розгляду в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, ухвалено про перехід до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 08 вересня 2020 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 08 вересня 2020 року підготовчий розгляд справи відкладено на 08 жовтня 2020 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду на 03 грудня 2020 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 03 грудня 2020 року розгляд справи відкладено на 19 січня 2021 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 19 січня 2021 року розгляд справи відкладено на 12 березня 2021 року

Ухвалою Томашпільського районного суду від 12 березня 2021 року зустрічні позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 53719,42 грн. на відшкодування Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитними договорами, залишено без розгляду.

Доводи учасників процесу.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, адвокат Семко В.М., первісний позов підтримав та просив його задовольнити за обставин зазначених у позові, зустрічний позов щодо стягнення аліментів не визнав, вказав, що ОСОБА_1 на даний час ніде не працює, та перебуває на обліку в центрі зайнятості, однак згоден сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень.

Позивач за зустрічним позовом та її представник, адвокат Барвінський О.П. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом визнали, позовні вимоги за зустрічним позовом щодо стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень підтримали та просили задовольнити.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Суд, заслухавши сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до п.11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 24 жовтня 2010 року зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Вилянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, актовий запис № 7. Після реєстрації шлюбу сторони взяли прізвище ОСОБА_6 / ОСОБА_6 . (а.с.5)

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 у свідоцтві про народження якого батьками записані сторони у справі.(а.с.6)

Таким чином ОСОБА_1 зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Позивач за зустрічним позовом в зустрічному позові зазначає, що домовленості з відповідачем про добровільну сплату аліментів не досягнуто.

Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до цивільного кодексу України.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 2 та 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно довідки Томашпільської районної філії Вінницького ОЦЗ Державного центру зайнятості від 16.06.2020 року ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітній в Томашпільській районній філії Вінницького ОЦЗ.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом не довів свого твердження, що ОСОБА_1 працює в Республіці Польща.

Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки суд встановив, що шлюб сторін існує лише формально, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, сторони проживають окремо, ОСОБА_2 визнала позовні вимоги позивача за первісним позовом щодо розірвання шлюбу, що не суперечить закону і не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, тому первісний позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягаючи на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, що підтвердилося і тим, що з часу відкриття провадження у справі сторони не примирилися.

Суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню.

Відповідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Оскільки ОСОБА_2 не просила відновити їй дошлюбне прізвище, суд вважає за можливе залишити їй прізвище отримане після реєстрації шлюбу.

Щодо вимог за зустрічним позовом, то, суд враховує вимоги ч.2 ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи із засад розумності та справедливості, керуючись законом і внутрішнім переконанням, виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, зважаючи на обов`язок батька утримувати дитину та враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом в повній мірі не доведено тих обставин на які вона посилається у зустрічному позові, розглядаючи обставини справи в їх сукупності, зокрема, часткове визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи та законні інтереси інших осіб та враховуючи те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, зважаючи на те, що відповідач є у працездатному віці, не працює, перебуває на обліку як безробітній, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позовних вимог і вважає достатнім стягувати із відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 пред`явлено нею особисто до суду 05 червня 2020 року. Тобто саме з цієї дати суд присуджує аліменти.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів;

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 840,80 гривень (а.с.1), а тому враховуючи вимоги ст. 141, ч.1 ст. 142 ЦПК України, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 420,40 гривень, з відповідача стягнути на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 420,40 гривень.

Згідно Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за поданням до суду позовної заяви майнового характеру справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, якщо станом на 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2102 гривні, тому ставка судового збору в даній справі становитиме 840,80 гривень.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 подано зустрічний позов про стягнення аліментів.

Таким чином з ОСОБА_1 підлягає стягненню в дохід держави 840,80 гривень судового збору.

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 24 жовтня 2010 року у виконавчому комітеті Вилянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, актовий запис № 7 розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Повернути ОСОБА_1 50 відсотків сплаченого за квитанцією №0.0..1 від 14.05.2020 року судового збору, а саме в сумі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 05 червня 2020 року.

В іншій частині зустрічного позову щодо стягнення аліментів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) судового збору.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до закону.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 07.02.2000 року Томашпільським РВ УМВС України у Вінницькій області, РНОКПП: НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_4 ;

відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 05 квітня 2011 року Томашпільським РВУМВС України у Вінницькій області, РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ;

позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 05 квітня 2011 року Томашпільським РВУМВС України у Вінницькій області, РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ;

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 07.02.2000 року Томашпільським РВ УМВС України у Вінницькій області, РНОКПП: НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлено 22 березня 2021 року

Суддя: О. В. Пилипчук