Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 570/3435/17

провадження № 61-2894св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.(суддя-доповідач)

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року у складі судді Красовського О. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 січня 2019 рокуу складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що позивачі згідно з рішенням Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 24 грудня 1997 року № 141 отримали безоплатно у приватну власність та користування земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських приміщень. Земельною ділянкою добросовісно користуються 30 років. Дана земельна ділянка межує із земельною ділянкою ОСОБА_4 , межа якої розділена огорожею, яка ніколи не міняла своє місце розташування, і була закріплена межовими знаками.

Протягом 2013 року між позивачами та проектною організацією ПП «Рівненська земельна компанія» було укладено договір на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які мешкають по АДРЕСА_1 .

Станом на 03 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Держземагентства у Рівненському районі Рівненської області із заявою про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 03 грудня 2013 року № ЗВ-013 разом з доданими до неї документами. Однак, Державним кадастровим реєстратором Управління Держземагентства у Рівненському районі Рівненської області при перевірці поданих документів прийнято рішення № РВ-013 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у відповідності до пункту 4 частини 6 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», а саме, з підстав «знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини». За результатами прийнятого рішення роз`яснено, що земельну ділянку позивачів неможливо зареєструвати у зв`язку з тим, що на фактичні межі в натурі на місцевості в Державному земельному кадастрі в електронній формі накладається земельна ділянка ОСОБА_3 . Також під час перевірки відомостей Державного земельного кадастру, Державним кадастровим реєстратором встановлено, що дані відомості про земельну ділянку ОСОБА_3 були зареєстровані на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, розробленої ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», та є такими, що суперечать не лише вимогам Закону України «Про Державний земельний кадастр», а також положенням статті 28 Закону України «Про землеустрій», якою передбачено, що розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість проведених робіт із землеустрою.

Накладання меж земельної ділянки відповідача із електронним зміщенням на земельну ділянку позивачів спричинено неналежним виконанням розробником документації робіт із землеустрою (відповідачем). У той же час, при розгляді відомостей з Державного земельного кадастру, Державним кадастровим реєстратором встановлено, що технічна документація у формі електронного документа із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 , розробленої ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» не відповідає даним Державного земельного кадастру.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 11 жовтня

2016 року у справі № 570/1610/15-ц визнано технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку громадянину ОСОБА_4 , розробленої ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» такою, що не відповідає вимогам Закону України «Про землеустрій» та Закону України «Про державний земельний кадастр» через наявність помилок у ній.

Таким чином, з грубим порушенням вимог земельного законодавства при виготовленні документації із землеустрою ОСОБА_3 порушено право позивачів на безперешкодне проведення державної реєстрації земельної ділянки у відповідності до статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», що у свою чергу встановлено і рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 11 жовтня 2016 року у справі № 570/1610/15-ц, та є підставою для визнання Державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 9674825 від 02 березня 2010 року для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданого ОСОБА_3 , виготовленого на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, розробленої ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», як такого, що виданий з порушенням вимог Закону України «Про землеустрій» та Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії

ЯИ № 9674825 від 02 березня 2010 року, виданий щодо земельної ділянки площею 0,0930 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0504, виготовлений на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, розробленої

ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», як такий, що виданий з порушенням вимог Закону України «Про землеустрій» та Закону України «Про Державний земельний кадастр», власники земельної ділянки - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 640,00 грн судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 640,00 грн судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 січня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції зазначив про те, що суд першої інстанції правильно застосував норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

04 лютого 2019 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 січня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно було надано оцінку дійсним обставинам справи, неоднаково застосовано норми матеріального та процесуального права. Позивачем не було доведено жодних порушень з боку заявника. Спірний державний акт було видано відповідно до вимог закону.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником 1/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , а позивач ОСОБА_2 - відповідно 7/8 частин цього ж будинку.

У технічному паспорті на будинок є перелік споруд. Земельна ділянка, на якій розміщено житловий будинок з господарськими будівлями позивачів перебуває у їх користуванні майже 30 років, а у грудні 1997 року ця земельна ділянка передана їм у власність (згідно з рішенням Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 24 грудня 1997 року № 141).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 28 грудня 2009 року серії ЯИ № 874825 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0930 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 .

За умовами договору дарування земельної ділянки від 01 червня 2012 року, ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_4 78/100 часток вказаної земельної ділянки. В Державному акті на право власності на земельну ділянку нотаріусом зроблено відповідну відмітку, і зареєстровано в Поземельній книзі.

Рішенням № РВ-013 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 03 грудня 2013 року, позивачам відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, оскільки в межах їх земельної ділянки перебуває частина іншої земельної ділянки - відповідачів.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 11 жовтня

2016 року у справі № 570/1610/15-ц, визнано технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку громадянину ОСОБА_4 , розробленої ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» такою, що не відповідає вимогам Закону України «Про землеустрій» та Закону України «Про державний земельний кадастр» через наявність у ній помилок. Рішення суду відповідачами не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Якщо інше не встановлено законом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до абзацу 1 частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З аналізу вказаних норм, убачається, що Держгеокадастр за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має право вчинити лише такі дії, а саме: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні, з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

Згідно з Інструкцією «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 року № 376, межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки. Бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами зазначається заявником на фрагментах планово-картографічних матеріалів, які надають можливість правильно визначити місце розташування земельної ділянки, на яку претендує особа, яка звернулась з клопотанням з метою безоплатного отримання земельної ділянки у власність.

Тобто, графічні матеріали, які додаються до клопотання, повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

Згідно з пунктами 45, 47, 162 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок), із метою надання фізичним та юридичним особам актуальної картографічної інформації про об`єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку державними кадастровими реєстраторами виготовляється викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) за формою згідно з додатком 7.

Відповідно до пункту 183 Порядку викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) формується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру в одному примірнику, який надається заявникові після підписання Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування та засвідчення його підпису власною печаткою, а у разі, коли викопіювання надається в електронній формі, - посвідчення його власним цифровим підписом.

Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з пунктом 67 Порядку ведення Державного земельного кадастру, внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється виключно на підставі та відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр» та цього Порядку.

Відповідно до пункту 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Частинами п`ятою, шостою статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» встановлено, що Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Порядок проведення державної реєстрації земельної ділянки також визначено пунктами 107-114 Порядку.

Відповідно до абзацу 1 пункту 109 цього Порядку державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Для здійснення державної реєстрації земельної ділянки кадастровому реєстратору подаються згідно з пунктом 110 Порядку: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); 3) електронний документ.

Відповідно до пункту 111 Порядку державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: 1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.

За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або приймає рішення про відмову в державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-83 Порядку.

Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Згідно частини другої та третьої статті 152 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці правопорушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що відповідачі у 2010 році отримали державний акт на земельну ділянку, до якої включено частину земельної ділянки, що належить позивачам та яка не була вилучена у встановленому законом порядку, обґрунтовано вважав, що права позивачів порушені і такі порушення встановленні рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 11 жовтня 2016 року у справі № 570/1610/15-ц, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог у обраний позивачами спосіб.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун