АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року

м. Чернівці

справа № 727/4471/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Конецька Д.Г.

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України, Перший відділ державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області

апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Карпюк Юлія Миколаївна, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 жовтня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Мамчин П.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- визнати недійсною (незаконною) передачу ПАТ «Державний ощадний банк України» нежитлових приміщень - підвалу (більярдна), які складаються з приміщень АДРЕСА_1 , оформлену постановою державного виконавця від 15 червня 2015 року та актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 22 травня 2015 року;

- визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця про передачу спірного майна ПАТ «Державний ощадний банк України» від 15 червня 2015 року та акт про передачу майна стягувачу;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , посвідчене 8 липня 2015 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 квітня 2019 року;

- витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірні нежитлові приміщення;

- скасувати запис в державному реєстрі про право власності №30323637 на нежитлові приміщення ОСОБА_4 ;

- скасувати запис в державному реєстрі про право власності №31141964 на нежитлові приміщення ОСОБА_2 .

Посилався на те, що 11 квітня 2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С.В. було вчинено виконавчий напис, реєстровий №1282, згідно якого для задоволення вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» в розмірі 1 251 029 гривень 56 копійок звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлові приміщення підвалу (більярдна), які складаються з приміщень АДРЕСА_1 , які належали на праві власності ОСОБА_1 .

Для примусового виконання виконавчого напису було відкрито виконавче провадження №321990121, в рамках якого було складено акт опису та арешту вказаних нежитлових приміщень та такі приміщення були виставлені на електронні торги.

Оскільки тричі торги не відбулися, 15 червня 2015 року державним виконавцем було винесено постанову про передачу майна стягувачу - ПАТ «Державний ощадний банк України». 22 травня 2015 року був складений акт про передачу майна стягувачу, а 8 липня 2015 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу видано ПАТ «Державний ощадний банк України» свідоцтво №2099.

9 березня 2017 року рішенням Апеляційного суду Чернівецької області виконавчий напис нотаріуса від 11 квітня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки був визнаний таким, що не підлягає виконанню.

25 січня 2019 року спірні нежитлові приміщення через електронні торги були продані ОСОБА_4 .

Пізніше, 11 квітня 2019 року ОСОБА_4 продав за договором купівлі-продажу вказані приміщення ОСОБА_2 .

Оскільки виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки був визнаний таким, що не підлягає виконанню, то відповідно всі правочини по відчуженню предмету іпотеки є незаконними, а предмет іпотеки підлягає витребуванню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 жовтня 2020 року в позові відмовлено.

Суд прийшов до висновку про незаконність передачі стягувачу спірних нежитлових приміщень, постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу, акту про передачу майна стягувачу та оформленого за наслідками передачі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 .

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 9 березня 2017 року про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, набрало законної сили 9 березня 2017 року, а позов в цій справі поданий 26 травня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, скасування записів про право власності та витребування майна є похідними від вказаних вище позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 жовтня 2020 року скасувати. В частині вимог щодо визнання незаконною передачу ПАТ «Державний ощадний банк України» нежитлових приміщень, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу майну стягувачеві та акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 закрити провадження. У задоволенні вимог про витребування від ОСОБА_2 нежитлових приміщень та скасування записів про право власності на спірні нежитлові приміщення відмовити за безпідставністю.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 зазначав, що судом першої інстанції безпідставно застосовано до даних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності, не враховано доводи позивача про наявність поважних причин пропуску такого строку, не правильно визначено початок перебігу строку позовної давності.

Зокрема, судом не встановлено дату виготовлення повного рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 9 березня 2017 року та дату ознайомлення з таким рішенням позивача, не взято до уваги той факт, що відчуження спірного майна відбулось банком після перегляду рішення суду апеляційної інстанції у Верховному Суді. Суд першої інстанції помилково не перевірив доводи позивача про звернення з позовом у 2019 та 2020 роках.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі зазначав, що його не було повідомлено про день та час розгляду даної справи в суді першої інстанції.

По аналогічним позовним вимогам, які заявлені у цій справі судом приймалося рішення, що унеможливлює повторне звернення до суду з позовом до тих самих сторін із вимогами про визнання незаконною передачу ПАТ «Державний ощадний банк України» нежитлових приміщень, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу майну стягувачеві та акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 .

28 липня 2015 року позивачем у справі було отримано повідомлення від ПАТ «Державний ощадний банк України» про передачу спірного нерухомого майна стягувачу, а тому саме з вказаної дати у ОСОБА_1 виникло право на позов. Однак позивач звернувся з таким позовом тільки в травні 2020 року, тобто майже після п`яти років з дня коли він дізнався про перехід права власності на спірне нерухоме майно до банку. Вважав, що строк позовної даності не переривався та є пропущеним.

ОСОБА_1 добровільно передав в іпотеку належні йому на праві власності нежилі приміщення підвалу (більярдна), був ознайомлений з договором іпотеки, що свідчить про те, що вказане майно вибуло з волі позивача. Також про згоду на передачу майна стягувачу свідчить відмова позивача від позову у 2017 році щодо аналогічних позовних вимог. Добросовісні набувачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не знали і не могли знати, що укладають договори купівлі-продажу з особою яка не має права відчужувати спірні нежитлові приміщення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ «Державний ощадний банк України» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Відповідач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилався на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Апелянтом не було наведено жодних обставин, які виникли незалежно від його волі та об`єктивно унеможливлювали звернення за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, звертаючись до суду з позовом до АТ «Державний ощадний банк України». Вказаний строк почав свій перебіг 28 липня 2015 року, тобто з часу коли позивач дізнався про набуття банком права власності на спірне нерухоме майно.

Також зазначав, що наявність рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 9 березня 2017 року не спростовує добросовісність набувачів за договорами купівлі-продажу, не перешкоджало укладенню таких договорів та не скасовує правомірності набуття прав на нерухоме майно АТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Позивач не навів фактів та не надав доказів недобросовісності набувачів майна ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а тому слід виходити з презумпції добросовісності таких набувачів.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилався на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Вважав правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду з даним позовом, який почався 9 березня 2017 року, тобто з для набрання законної сили рішення суду апеляційної інстанції.

Також зазначав, що він є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна за відплатним договором, не знав та не міг знати про те, що об`єкт нерухомості відчужувався особою, яку в подальшому визнано такою, що не мала прав на відчуження такого майна.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Зазначав, що підстави для закриття провадження відсутні, оскільки предмет і підстави даного позову та зустрічного позову, який був заявлений позивачем у липні 2016 році, є різними. Крім того, у даній справі є нові учасники ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Строк позовної давності позивачем було пропущено з поважних причин, оскільки він постійно здійснював активні дії щодо поновлення свого права власності на спірне нерухоме майно шляхом звернення з позовами до суду, а поведінка банку щодо відчуження такого майна була спрямована та утруднення позивачем захисту його порушених прав.

Правочини щодо спірного нерухомого майна вчинялися після набрання законної сили судового рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а тому його права, як власника такого майна були порушені.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

5 грудня 2007 року ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 уклали договір відновлювальної кредитної лінії №909, за яким позичальник отримав кредит у сумі 500 000 гривень (а.с.104-111 т.1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 5 грудня 2007 року ОСОБА_1 і ВАТ «Державний ощадний банк України» уклали договір іпотеки нерухомого майна, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку належні йому на праві власності нежилі приміщення підвалу (більярдна), які складаються з приміщень 71-1 - 71-7, загальною площею 195,70 кв.м., та знаходяться в житловому будинку літера А по АДРЕСА_2 (а.с. 112-116 т. 1).

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань 11 квітня 2012 року приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С.В. на підставі заяви та доданих до неї документів ПАТ «Державний ощадний банк України» видав виконавчий напис, яким звернув стягнення на нерухоме майно: нежилі приміщення (більярдна) підвалу, що складаються з приміщень АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 , а за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного майна, задовольнити вимоги відповідача на суму 1 251 029 гривень 56 копійок.

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС ЧМУЮ від 19 квітня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса №1282 (а.с. 14 т.2).

Оскільки торги тричі не відбулися, 15 червня 2015 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЧМУЮ було винесено постанову про передачу майна стягувачу ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 17 т.2).

22 травня 2015 року був складений акт про передачу спірного нерухомого майна стягувачу ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 18).

8 липня 2015 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу видано ПАТ «Державний ощадний банк України» свідоцтво №2099 про право власності на нежилі приміщення підвалу (більярдна), які складаються з приміщень 71-1 - 71-7, загальною площею 195,70 кв.м. та знаходяться в житловому будинку літера А, АДРЕСА_2 , (а.с. 19 т.1).

25 січня 2019 року шляхом добровільного продажу через Державне підприємство «Сетам» було проведено електронні торги, на яких продано нежилі приміщення підвалу (більярдна), загальною площею 195,70 кв.м., які знаходяться в житловому будинку літера А, АДРЕСА_2 . Набувачем майна за наслідками електронних торгів став ОСОБА_4 .

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 9 березня 2017 року визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С.В. від 11 квітня 2012 року за реєстровим №1282 про задоволення вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» за рахунок звернення стягнення на спірні нежитлові приміщення, таким, що не підлягає виконанню (а.с.23-24 т.1).

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 9 березня 2017 року залишено без змін (а.с.25-26 т.1).

11 квітня 2019 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу продав спірні приміщення ОСОБА_2 (а.с.97 т.1)

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково.

Так, статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Щодо позовних вимог про визнання незаконною передачу стягувачу нежитлових приміщень, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу спірного майна стягувачу, акту про передачу майна стягувачу, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 квітня 2019 року

Із змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання незаконною передачу стягувачу нежитлових приміщень, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу спірного майна стягувачу, акту про передачу майна стягувачу, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок є помилковим.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Відповідно до правил статей 2,5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави- учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14- 144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12- 187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14- 338цс18).

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 34 постанови від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 зробила висновок про те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, в яких на підставі цих рішень виникли права та були надалі відчужені. Крім того, підстави витребування майна у добросовісного володільця регулюється статтею 388 ЦК України, а не незаконним володільцем, підстави витребування майна від якого унормовано у статті 387 ЦК України.

З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконною передачу стягувачу нежитлових приміщень, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу спірного майна стягувачу, акту про передачу майна стягувачу, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 квітня 2019 року є неналежними способами захисту прав позивача, а тому у їх задоволенні слід відмовити саме з цих підстав.

Крім того, відмовляючи в позові про визнання недійсним договору-купівлі продажу від 11 квітня 2019 року з підстав пропуску строку позивачем строку позовної давності суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4 , як сторона цього договору, не був залучений до участі у справі в якості співвідповідача.

В пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, N 9 роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно частин 1, 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 не був залучений у справі в якості відповідача та приймав участь у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Однак процесуальне становище такого суб`єкта є відмінним від процесуального становища відповідача, в тому числі й за обсягом наданих процесуальних прав. При цьому суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, розглядаючи спір між сторонами, оскільки відповідно до частини 1 статті 53 ЦПК така особа вступає у справу або залучається до участі у справі на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 4 грудня 2019 року у справі №766/8113/17.

Щодо позовної вимоги про витребування нерухомого майна

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 звертався до суду з позовом до банку про визнання незаконною передачу стягувачу нежитлових приміщень, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу спірного майна стягувачу, акту про передачу майна стягувачу, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 .

ОСОБА_5 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогами про витребування нерухомого майна та скасування державної реєстрації прав.

Отже, заява АТ «Державний ощадний банк» про застосування положень закону щодо строку позовної давності не може бути підставою для відмови в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна та скасування державної реєстрації прав, оскільки така вимога до банку не заявлялася, а ОСОБА_2 заяву про застосування строку позовної давності в суді першої інстанції не подавав.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Згідно частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З огляду на те, що рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 9 березня 2017 року визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С.В. від 11 квітня 2012 року за реєстровим №1282 про задоволення вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» за рахунок звернення стягнення на нежитлові приміщення підвалу (більярдна), що складаються з приміщень 71-1 - 71-7, загальною площею 195,70 кв.м., які розташовані в житловому будинку літера А, АДРЕСА_2 , спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, а тому може бути витребувано на користь позивача.

Щодо позовних вимог про скасування записів про право власності №30323637 та №31141964 в реєстрі речових прав та їх обтяжень

Велика Палата Верховного Суду в пунктах 74,75 постанови від 29 травня 2019 року справі № 367/2022/15-ц звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача.

Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

З огляду на вказане у задоволення позовних вимог про скасування записів в Єдиному реєстрі речових прав та їх обтяжень про право власності №30323637 та №31141964 слід відмовити, оскільки це є неналежним способом захисту.

Відмовляючи в позові про скасування запису №30323637 суд також не врахував, що належним відповідачем за вказаною вимогою має бути ОСОБА_4 .

Спір про скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Такий висновок узгоджується з правою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постановах від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 та 1 квітня 2020 року у справі №823/2042/16.

Щодо заяви ОСОБА_1 про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності та його поновлення

Апеляційний суд вважає, що оскільки право власності ОСОБА_1 на спірні нежитлові приміщення було порушено в момент його вибуття у володіння ПАТ «Державний ощадний банк України», початок перебігу строку позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли позивач довідався або міг довідатися про факт вибуття майна з його власності у володіння іншої особи.

23 липня 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» надіслав ОСОБА_1 лист, де зазначав, що 8 липня 2015 року банк зареєстрував своє право власності на спірні нежитлові приміщення (а.с.138 т.1).

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 23 липня 2015 року №006 вбачається, що ОСОБА_1 такий лист отримав 28 липня 2015 року (а.с.138 т.1)

За таких обставин строк позовної давності для ОСОБА_1 щодо звернення до суду з позовом з метою захисту свого порушеного права власності на спірні нежитлові приміщення розпочався 29 липня 2015 року та закінчився 28 липня 2018 року.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_1 систематично здійснював дії з метою поновлення його права власності, отже процесуальна поведінка позивача свідчить про добросовісне здійснення процесуальних прав та намір захистити своє право.

З заперечення ОСОБА_1 на заяву про застосування строку позовної давності вбачається, що заявник просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити строк звернення до суду з даним позовом (а.с. 191-192 т.1). Аналогічні заяви містяться в апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 статті 267 ЦПК України встановлено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці 10 жовтня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався у 2012 році до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказаним рішенням в задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 27 листопада 2013 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці 10 жовтня 2013 року було залишено без змін.

В 2015 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Шевченківського районного суду від 16 грудня 2016 року в позові було відмовлено. Однак рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 9 березня 2017 року визнано виконавчий напис за реєстраційним номером 1282, вчинений 11 квітня 2012 року на договорі іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 5 грудня 2007 року зареєстрованим за номером 66241 про звернення стягнення на нежитлові приміщення (більярдна) підвалу, що знаходяться в житловому будинку літери АДРЕСА_2 , таким, що не підлягає виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , вважаючи, що його право власності на спірне нерухоме майно було порушено, в липні 2016 року звертався до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу, акту про передачу майна стягувачу, свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності (а.с. 145-150 т.1).

В подальшому ОСОБА_1 відмовився від вказаного позову, оскільки вступило в законну силу рішення суду апеляційної інстанції про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню щодо спірного нерухомого майна.

З ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 17 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 , ПАТ «Державний ощадний банк України», Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про витребування майна, скасування записів про державну реєстрацію права власності нерухомого майна та вказаний позов був повернутий позивачу за його заявою.

З ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 , ПАТ «Державний ощадний банк України», Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про витребування майна, скасування записів про державну реєстрацію права власності нерухомого майна та вказаний позов був залишений без розгляду.

З ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Державний ощадний банк України», Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання недійсною передачу нерухомого майна, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу нерухомого майна, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування нерухомого майна, скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та вказана позовна заява була повернута позивачу.

З ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом ОСОБА_2 , ПАТ «Державний ощадний банк України», Першого відділу державної виконавчої служби місті Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання недійсною передачу нерухомого майна, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу нерухомого майна, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування нерухомого майна, скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та вказана позовна заява була повернута позивачу.

З ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 квітня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Державний ощадний банк України», Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про визнання недійсною передачу нерухомого майна, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу нерухомого майна, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування нерухомого майна, скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та вказана позовна заява була повернута позивачу.

В свою чергу дії ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо відчуження спірного нерухомого майна після ухвалення рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 9 березня 2017 року були спрямовані та утруднення відновлення порушеного права позивача на майно.

Суд також враховує, що позивач отримав реальну можливість подати обґрунтований позов про витребування спірного майна після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Позивач мав виправдані сподівання на те, що банк з метою виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 9 березня 2017 року про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання в добровільному порядку поверне позивачу спірне нерухоме майно.

Крім того, позивач мав законні підстави очікувати від банку добросовісної та розумної поведінки та утримання від дій, які порушують права інших осіб відповідно до положень частини 5 статті 12, частини 2 статті 13 ЦК України.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

З метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду з позовом про витребування у ОСОБА_2 спірного нерухомого майна з поважних причин.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 15 травня 2020 року у справі №922/1467/19

Разом з тим не підлягає задоволенню заява ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Вказані роз`яснення зазначені в пункті 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року, № 10.

Щодо заяви ОСОБА_2 щодо застосування строку позовної давності

Заява ОСОБА_2 щодо застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки, як вже зазначено вище, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про поважність пропуску позивачем строку позовної давності.

Щодо інших аргументів учасників справи

Помилковим є аргумент АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 про неможливість витребування у добросовісного набувача ОСОБА_2 майна, проданого у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Так , майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-ХІV) у відповідній редакції.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина перша статті 52 Закону № 606-ХІV).

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті).

Відповідно до частини першої статті 62 Закону № 606-ХІV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

З огляду на вказане частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

З матеріалів справи вбачається, що банк отримав у власність спірне майно в порядку виконання виконавчого напису нотаріуса.

ОСОБА_2 придбав спірне нерухоме майно не внаслідок його примусової реалізації на виконання судового рішення, а на підставі договору купівлі - продажу, укладеного з ОСОБА_4 .

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що спірне нерухоме майно не може бути витребувано у ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем та вказане майно вибуло з волі ОСОБА_1 .

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №592/11686/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що нежитлові приміщення підвалу (більярдна), які складаються з приміщень 71-1-71-7, загальною площею 195,70 кв.м., та розташовані в житловому будинку літера А, АДРЕСА_2 вибули з володіння ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який був визнаний таким, що не підлягає виконанню за його позовом, що свідчить про відсутність волі позивача на перехід права власності на спірне нерухоме майно.

Договір купівлі-продажу спірного майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений 11 квітня 2019 року, тобто на той час вже існувало рішення суду апеляційної інстанції про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а тому ОСОБА_2 міг дізнатися про те, що вказане майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею.

Безпідставним є аргумент апеляційної скарги про те, що у разі втрати спірного майно на ОСОБА_2 буде покладено надмірний тягар.

Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав нерухоме майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 122)).

Помилковим є аргумент ОСОБА_2 про наявність підстав для закриття провадження у справі.

З позовної заяви вбачається, що підставою для задоволення вказаних вимог позивачем було зазначено рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 9 березня 2017 року про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. На таку підставу позивач не посилався, звертаючись до суду з зустрічним позовом в липні 2016 року та в подальшому уточнюючи позовні вимоги. Заява ОСОБА_1 , яка подана до суду 16 березня 2017 року, не є зміною підстав позову (а.с.148-153 т.1).

Крім того, у даній справі позов пред`явлений до ОСОБА_2 , який не був стороною у справі за позовом, який був заявлений у липні 2016 році.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України, Першого відділу державної виконавчої служби місті Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, ОСОБА_2 про визнання незаконною передачу стягувачу нежитлових приміщень, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу спірного майна стягувачу, акту про передачу майна стягувачу, визнання недійсним та скасування свідоцтва, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування записів в реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень слід відмовити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна підлягає задоволенню.

Слід витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нежитлові приміщення підвалу (більярдна), які складаються з приміщень АДРЕСА_1 .

Щодо судових витрат

Згідно частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, N 3674-УІ (далі - Закону) за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року, № 294-ІХ установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2020 року 2102 гривні.

З квитанції від 29 листопада 2019 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 6677 гривень 80 копійок, хоча повинен був сплатити 12309 гривень 20 копійок ((2102х0,4х4)+(894 600/100)= 12309,2).

Апеляційний суд виходить з того, що позивач сплатив судовий збір за подання до суду чотирьох вимог немайнового характеру 3363 гривень 20 копійок та 3314 гривень 60 копійок з необхідних 8 946 гривень за подання до суду вимоги майнового характеру.

З квитанції №52833611 від 23 листопада 2020 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 11 277 гривень 90 копійок (а.с.40 т.2).

З квитанції №53291074 від 16 грудня 2020 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 7185 гривень 90 копійок.

Отже, за подання до суду апеляційної скарги позивач сплатив всього 18 463 гривні 80 копійок, з яких 13 419 гривень за подання скарги в частині оскарження судового рішення про відмову в позові про витребування нерухомого майна.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд приходить до висновку про задоволення позову про витребування нерухомого майна, вартістю 894 600 гривень.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 16 733 гривень 60 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Також слід стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі 5631 гривень 4 копійок в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 жовтня 2020 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України, Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, ОСОБА_2 про визнання незаконною передачу стягувачу нежитлових приміщень, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про передачу спірного майна стягувачу, акту про передачу майна стягувачу, визнання недійсним та скасування свідоцтва, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування записів в реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відмовити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нежитлові приміщення підвалу (більярдна), які складаються з приміщень 71-1 71-7, загальною площею 195,70 кв.м., та розташовані в житловому будинку літера А, який знаходиться по АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 16 733 (шістнадцять тисяч сімсот тридцять три) гривні 60 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі 5631 (п`ять тисяч шістсот тридцять одну) гривню 4 копійок в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 березня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк