печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2021 р. Суддя Печерського районного суду м. Києва Хайнацький Є.С., перевіривши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Голова Національної поліції України Клименко Ігор Володимирович, Національна поліція України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в м. Києві, про встановлення факту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - заявник, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із заявою, заінтересовані особи: Голова Національної поліції України Клименко Ігор Володимирович (далі - заінтересована особа-1), Національна поліція України (далі - заінтересована особа-2), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в м. Києві, у якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт обмеження проголошених, гарантованих, невідчужуваних, непорушних, нескасовуваних, невичерпних конституційних прав і свобод громадянина України на захист судом своїх прав і свобод, які доповнені правами людини, що проголошені і гарантовані заявнику як людині, яка перебуває під юрисдикцією України в ст. 2 ч. 3, ст. 5 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.ст. 6, 13, 17 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 8 Загальної декларації прав людини: факт невиконання вимог і положень Закону України, невизначення слідчого для виконання завдань охорони прав і свобод людини, протидії злочинності.

Перевіривши заяву ОСОБА_1 з доданими до неї матеріалами, судом встановлено наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами Держави

Згідно з ч. 2 ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 , заявник просить встановити факт обмеження його конституційних прав і свобод на захист судом своїх прав і свобод: факт невиконання вимог і положень Закону України, невизначення слідчого для виконання завдань охорони прав і свобод людини, протидії злочинності.

При цьому, заявник посилається на порушення його прав унаслідок дій заінтересованої особи-1, яка, на думку заявника, порушила правовий порядок в Україні, що полягає у приховуванні заяви ОСОБА_1 про скоєння злочину і злочинну діяльність групи осіб від реєстрації в ЄРДР; неврученні пам`ятки про права потерпілого; невизначенні слідчого, що зумовило нездійснення процесуальних дій, зокрема: повідомлення про підозру, надання обвинувального акту прокурору і суду; ненадання заявнику передбачених у ст.ст. 55, 56, 60 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) документів про прийняття заяви про вчинені щодо нього кримінальні правопорушення та обмеження конституційних прав заявника на захист судом прав і свобод.

Отже, підставою для встановлення факту заявник зазначає дії та бездіяльність посадової особи органу досудового розслідування, уповноваженої в межах компетенції, передбаченої КПК України, здійснювати досудове розслідування в межах кримінального провадження, порядок оскарження яких врегульовано КПК України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 року у справі № 19-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, ч. 2 ст. 2, п. 2 ч. 3 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, ч. 3 ст. 110, ч. 2 ст. 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень ст.ст. 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті ст. 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначено, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності, правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. В цьому ж рішенні Суд наголосив, що, здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

У Рішенні Конституційного Суду України від 23.05.2001 року у справі № 6рп/2001 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. 3, 4, 5 ст. 248-3 ЦПК України та за конституційними зверненнями громадян ОСОБА_3 і ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення абз. 4 ст. 248-3 ЦПК України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

У цьому рішенні Конституційного Суду України також зазначено, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб як, і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської, і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному ЦПК України.

Аналогічний висновок зроблено Конституційним Судом України у рішенні від 14.12.2011 року у справі № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень ст. 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України, судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначаються виключно законами.

За приписами ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 4 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 КПК України.

За змістом ч. 1 ст. 303 КПК України визначено право оскарження на досудовому провадженні рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, зокрема, бездіяльності слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування; рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою; рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником тощо.

Отже, у чинному КПК України законодавцем врегульовано порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування.

Також, у ст. 220 КПК України передбачено право потерпілого і його представника чи законного представника подавати під час досудового розслідування слідчому, дізнавачу, прокурору клопотання про виконання будь-яких процесуальних дій.

При цьому, чинним цивільним процесуальним законом не передбачено можливості такого захисту у порядку цивільного судочинства.

З огляду на вказане, вимоги заявника не можуть бути предметом розгляду в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства, оскільки не охоплюються поняттям непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Зазначене обумовлюється тим, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить встановлення незаконності окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, у тому числі, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Отже, спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) чи бездіяльності правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні, не відносяться до юрисдикції загальних судів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то у відкритті провадження слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 186, 258-261, 353, 354, пп. 15.5 п. 15 Розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Голова Національної поліції України Клименко Ігор Володимирович, Національна поліція України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в м. Києві, про встановлення факту - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва (а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду) - протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст судового рішення складений та підписаний суддею 06.10.2021 року.

Суддя Є.С. Хайнацький