Справа № 148/2092/19
Провадження № 22-ц/801/440/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 рокуСправа № 148/2092/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г.,

Суддів: Голоти Л.О., Оніщука В.В.

за участю секретаря Очеретної М.Ю.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , Заозерненська сільська рада Тульчинського району Вінницької області;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду від 09.12.2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, за участю третіх осіб без самостійних вимог - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання заповіту нікчемним,

В с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, про визнання заповіту нікчемним, мотивуючи свої вимоги тим, що він є сином ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилась спадщина, яку він у встановлений законом строк прийняв, оскільки постійно проживав зі спадкодавцем на час її відкриття. При зверненні до Тульчинської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину у жовтні 2019 року він дізнався про існування заповіту від 15.09.2010 року , посвідченого секретарем виконкому Заозерненської сільської ради Тульчинського району Поліщук Л.М. , згідно якого все майно спадкодавиця заповіла ОСОБА_2 . Заозерненська сільська рада листом від 29.10.2019 повідомила позивача, про те, що документи на підтвердження повноважень посадової особи сільської ради Поліщук Л.М. на вчинення нотаріальних дій за 2006 рік в архіві Заозерненської сільської ради не зберігаються. Посилаючись на те, що заповіт ОСОБА_6 від 15.09.2010 року посвідчено посадовою особою, яка не мала на це повноважень, встановлених законом і він є нікчемним і на ст.1251 ЦК України,ч.1 ст.38 ЗУ «Про місцеве самоврядування», п.2 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України", затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 (чинній на час посвідчення спірного заповіту),просив позов задовольнити.

Рішенням Тульчинського районного суду від у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а у справі ухвалити нове рішення ,яким його вимоги задовольнити. Зазначив, що суд невірно застосував норми закону і дійшов висновку, що їм не відповідає.

У відзиві ОСОБА_2 вважає рішення суду законним і обгрунтованим ,а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті якої залишилося спадкове майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 1,3601 га на території Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області; земельна ділянка площею 1,3571 га на території Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями за законом залишились її діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Фактом прийняття спадщини ОСОБА_1 є постійне проживання разом з ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 .03.10.2019 року останній був повідомлений про неможливість видачі йому після смерті його матері ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину з причини існування заповіту на ім`я іншої особи, посвідченого секретарем Заозерненської сільської ради Поліщук Л.М. На час відкриття спадщини позивач не входив до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадкуванні. Згідно заповіту від 15.09.2010 року , складеного ОСОБА_6 15.09.2010року (а.с. 8 т. 1), посвідченого секретарем Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області Поліщук Людмилою Миколаївною, копія якого надана на виконання ухвали про забезпечення доказів, остання заповіла все своє майно ОСОБА_2 . Документи на підтвердження повноважень посадової особи ОСОБА_7 на вчинення нотаріальних дій (протоколи сесії та виконавчого комітету) за 2006 рік в архіві Заозерненської сільської ради не зберігаються. Рішенням Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області № 3 від 12.04.2006 року "Про обрання секретаря сільської ради" обрано секретарем сільської ради депутата виборчого округу № 3 ОСОБА_7 . Рішенням Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області № 5 від 12.04.2006 року "Про здійснення секретарем сільської ради повноважень секретаря виконкому" (а.с.50 т.1) здійснення повноважень секретаря виконкому сільської ради покладено на секретаря сільської ради ОСОБА_7 . Із заявою про прийняття спадщини звернулась відповідач ОСОБА_2 ,спадкова справа була заведена 16.02.2012 року і останній було видано свідоцтво про право на спадщину на недоотриману пенсію ОСОБА_6 22.05.2019 року із заявою про прийняття спадщини звернувся до нотаріуса також позивач ОСОБА_4 ОСОБА_7 з 12.04.2006 року виконувала обов`язки секретаря Заозерненської сільської ради і секретаря виконкому даної сільської ради. Відомостей про припинення повноважень секретаря, а також про припинення повноваження сільської ради, на які посилається представник позивача, матеріали справи не містять.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову суд виходив із того, що виключно виконавчий комітет Заозерненської сільської ради мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій(посвідчення заповітів),однак в матеріалах справи відсутні докази, що станом на момент посвідчення заповіту такі повноваження, окрім секретаря сільської ради, яка також виконувала повноваження секретаря виконкому сільської ради, були покладені на будь-яку іншу особу. Крім того, суд виходив із того, що за усталеною практикою ЄСПЛ особа не може відповідати за можливі помилки представників органів влади під час виконання ними своїх обов`язків в процесі забезпечення їх законних прав та інтересів, а посвідчення заповіту секретарем виконкому сільської ради не впливає на загальний його зміст та не тягне за собою його нікчемність.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки невірно застосував і витлумачив правові норми що регулюють вказані правовідносини та дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно роз`яснень, викладених п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Згідно роз`яснень, викладених у п. п. 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на день посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Спеціальним нормативним актом, який регулював на день складення заповіту повноваження посадових осіб місцевого самоврядування під час вчинення ними нотаріальних дій була Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. N 22/5.

Згідно п. 1 розділу 1 Інструкції, у відповідності зі статтею 37 Закону "Про нотаріат" ( 3425-12 ) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів (далі - посадові особи виконавчих комітетів) вчиняють нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти.

Згідно пп. 5 п. б ч. 1 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на день складання заповіту) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, на вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

Згідно п. 2 Інструкції, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Тобто, на певну посадову особу виконавчого комітету сільської ради виконання повноважень на вчинення нотаріальних дій має бути покладено рішенням виконкому сільської ради .

Те, що згідно ч.ч.4,5 ст.50 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради ,а згідно ч. 5 ст.51 цього Закону функції секретаря виконкому за рішенням ради може здійснювати секретар відповідної ради, не надає автоматично секретарю виконкому повноваження вчиняти нотаріальні дії без відповідного рішення виконкому про це, ,навіть за умови, коли таке рішення відсутнє.

Оскільки вказане рішення виконавчого комітету ради про покладення повноважень вчинення нотаріальних дій на посадову особу - секретаря сільської ради ( виконкому), суду не надано, в матеріалах справи воно відсутнє і, як встановлено, не приймалось, відсутні правові підстави вважати , що заповіт був посвідчений уповноваженою особою.

Оскільки посвідчення заповіту неуповноваженою особою в силу ч.1 ст.1257 ЦК України тягне нікчемність заповіту, висновки суду не відповідають обставинам справи і вимогам закону. Відтак , доводи апеляційної скарги щодо вказаного є обгрунтованими , рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення - про задоволення позову ,а інші доводи апеляційної скарги правового значення не мають.

Разом із тим, слушними є доводи апеляційної скарги щодо неправильного висновку суду про застосування практики рішень ЄСПЛ щодо принципу належного врядування і неможливості покладення тягаря помилок держави на особу, оскільки вона застосовується лише у спорах між фізичною особою ( юридичною особою) з одного боку і державою з іншого боку ,а не у спорах між фізичними особами. При цьому посилання суду першої інстанції на позицію Вищого господарського суду України від 22.02.2017 року у справі № 927/709/16 суперечить ч.4 ст.263 ЦПК України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду ,а не вищих судів України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Обговорення судом першої інстанції у рішенні інших підстав нікчемності правочину, наведених представником позивача у поясненнях ( присутності при його складенні свідка, шаблонного характеру, не зазначення місця його складення) суперечить принципу змагальності , закріпленому в ч.3 ст. 12 ЦПК України, оскільки у позові на зазначені обставини, як на підставу своїх вимог , позивач не посилався.

Оскільки судом допущена невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального права , порушення норм процесуального права рішення в силу ст.376 ЦПК підлягає скасуванню з постановленням судом апеляційної інстанції нового рішення .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають перерозподілу і з відповідачів на користь заявника апеляційної скарги підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у судах 1 і апеляційної інстанцій у розмірі 6 420,40 грн.

Керуючись ст. 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду від 09.12.2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, за участю третіх осіб без самостійних вимог - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання заповіту нікчемним, задовольнити.

Визнати нікчемним заповіт ОСОБА_8 від 15.09.2010 року, посвідчений секретарем Заозерненської сільської ради Поліщук Л.М., зареєстрований в реєстрі за №118.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6420,40 грн. судових витрат

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: С.Г. Копаничук

Судді: В.В. Оніщук

Л. О. Голота