КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 361/7462/20
провадження № 22-ц/824/4738/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Мариненко Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Лісовик-24» про забезпечення позову в справі за його позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності,за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Локтіонова Едуарда Вікторовича на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року у складі судді Василишин В. О.,

встановив:

В жовтні 2020 року Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Лісовик - 24» (далі - Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Лісовик-24») звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на свою користь квартируАДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Також просив скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру, запис №32919048 від 22.08.2019, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Лисогором О. А.; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, запис № 24481903 від 17.01.2018, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Янчук С. В.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Будівництво (реконструкція) багатоквартирного будинку було здійснене на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю «Брігус» (далі - ТОВ «Брігус»), який був власником земельної ділянки на якій розміщується вказаний будинок.

Відповідно до п. 6.1. укладеного між ТОВ «Брігус» та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Лісовик-24» договору про спільну діяльність з реалізації проекту будівництва житлового будинку від 24.04.2016, позивач отримує побудований об`єкт у власність.

28.09.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було виявлено запис про реєстрацію права власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 17 кв. м., за ОСОБА_1 . Підстава: договір купівлі-продажу, серія та номер 2371 від 22.08.2019.

Договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 .

Підставою для державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 зазначено договір про пайову участь у кооперативі № НОМЕР_1 від 26.06.2017, акт №16 від 07.09.2017, довідку №16 від 26.06.2017.

Разом з тим, ОСОБА_2 ніколи не був членом житлово-будівельного кооперативу, будь-яких договорів про пайову участь позивач з ним не укладав, будь-яких пайових внесків від нього не отримував. Державна реєстрація права власності на квартиру була проведена на підставі договору про пайову участь, який не підписувався уповноваженим представником позивача.

Реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 без будь-яких правових підстав порушує право позивача на мирне володіння своїм майном.

Одночасно з поданням позовної заяви, позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номероб`єкта нерухомого майна: 000), зареєстровану за ОСОБА_1 .

Посилався на те, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливого відчуження квартири відповідачем ОСОБА_1 до прийняття рішення у цій справі, що дозволить забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення.

Зазначив, що суд не зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, оскільки позивач має зареєстроване місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року заяву задоволено.

Вжито заходи забезпечення шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000), що належить на праві власності ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Локтіонов Е. В. просить скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

Свої доводи мотивує тим, що ухвалою суду першої інстанції повністю проігноровано співмірність співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Вказує, що у позивача відсутні жодні документи, які підтверджують, що відповідач ОСОБА_2 не був учасником договору про пайову участь, заявлені позовні вимоги ґрунтуються на домислах. Позивачем не надано жодного доказу, що майно було у власності ОСОБА_2 незаконно, самі лише посилання на існування якогось кримінального провадження, за наслідками розслідування якого відсутнє обґрунтоване судове рішення, не може свідчити про незаконність заволодіння об`єктом нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Лісовик -24" - адвокат Ліщишин І. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Зазначив, що вжитий захід забезпечення позову є повністю співмірним із позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності.

Інші учасники справи правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Локтіонов Е. В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Мотузка І. В. проти задоволення апеляційної скарги не заперечували.

Представник Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Лісовик -24" - адвокат Ліщишин І. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено вимоги про її витребування з чужого незаконного володіння, вказаний захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, існування обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Предметом позову в даній справі є позовні вимоги майнового характеру про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь позивача квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номероб`єкта нерухомого майна: 000), скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказану квартиру з підстав проведення реєстрації права власності на спірне нерухоме майно без будь-яких правових підстав та з грубим порушенням законодавства.

Незастосування заходу забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту на майно відповідача може призвести утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Обраний судом захід забезпечення позову відповідає змісту порушеного права, є співмірним із заявленими вимогами в цій справі, з огляду на ті негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з негативними наслідками від вжиття заходів забезпечення позову, а також враховуючи відповідність права, за захистом якого заявник звертається до суду, та майнових наслідків накладення арешту на спірне майна.

Вжиті судом заходи забезпечення не є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог.

Наданими позивачем доказами підтверджена наявність фактичних обставин справи, з якими пов`язується застосування вжитого судом першої інстанції виду забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги, що між сторонами дійсно виник спір, враховуючи наявність у відповідача реальної можливості до ухвалення рішення у справі розпорядитися спірним майном на власний розсуд, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доцільність застосування вказаного заходу забезпечення позову.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам співмірності, розумності, обґрунтованості і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття заходу забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення.

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Локтіонова Едуарда Вікторовича залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк