22-ц/804/488/21
242/4459/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України
Єдиний унікальний номер 242/4459/20
Номер провадження 22-ц/804/488/21
18 березня 2021 року місто Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Лопатіної М.Ю.
суддів Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.
відповідач Приватне акціонерне товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Росія»
розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Черкова В.Г., повний текст якого складено 17 листопада 2020 року,-
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Росія» (надалі: ПрАТ «ЦЗФ «Росія») про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позов мотивовано тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, 03 лютого 2020 року, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, був звільнений за угодою сторін. З огляду на те, що в день звільнення роботодавець не провів з позивачем повного розрахунку, останній просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 35 807,28 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 21 жовтня 2020 року складає 123 091,08 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «ЦЗФ «Росія» задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦЗФ «Росія» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в загальній сумі 35 807,28 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 лютого 2020 року по 21 жовтня 2020 року в сумі 42 507,00 грн та судовий збір у розмірі 1 231,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «ЦЗФ «Росія» судовий збір в доход держави у розмірі 840,80 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки при звільненні позивачу не було виплачено заборгованість із заробітної плати, є підстави для стягнення цієї заборгованості та, відповідно до вимог статті 117 КЗпП України, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. При цьому суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зменшив розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку з 04 лютого 2020 року по 21 жовтня 2020 року в суму 42 507,00 грн скасувати і ухвалити нове.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач зазначив, що суд першої інстанції, у порушення вимог ч. 1ст. 117 КЗпП України, застосував розмір мінімальної заробітної плати в Україні, яка складала 4 723 грн із застосуванням показника часу затримки у дев`ять місяців. Крім того позивач вважає, що місцевий суд безпідставно виходив з періоду затримки розрахунку при звільненні з 04 лютого 2020 року по 21 жовтня 2020 року, проте рішення було ухвалено 17 листопада 2020 року, тому стягнення середнього заробітку повинно здійснюватися до ухвалення судом рішення.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Позивач перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ЦЗФ «Росія». З копії його трудової книжки вбачається, що згідно наказу № 103к від 04 вересня 2006 року позивач був прийнятий на роботу в якості електрослюсаря (слюсаря) чергового та ремонту устаткування, а наказом по підприємству від 03 лютого 2020 року за № 6п, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України - звільнений за угодою сторін (а.с 5-10).

Згідно довідки ПрАТ «ЦЗФ «Росія» № 80 від 19 лютого 2020 року, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складає 43 876,53 грн (а.с.11).

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що після звільнення, ПрАТ «ЦЗФ «Росія» виплатило позивачу заборгованість по заробітній платі в загальній сумі 8 069,25 грн. (а.с 13)

Середній заробіток позивача, згідно довідки № 79 від 19 лютого 2020 року, виданої ПрАТ «ЦЗФ «Росія», становить 661,78 грн.(а.с 12).

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не оскаржувалось, тому апеляційним судом не переглядалось.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.

Згідно вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи організації провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

У трудових правовідносинах працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною.

Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року погодилася з таким висновком суду у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення заборгованості.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково та таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Такі правові висновки викладені у п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 09 вересня 2020 року, справа №161/11565/1(провадження № 61-729св20), від 10 вересня 2020 року, справа № 607/14495/16-ц (провадження № 61-15851св19), від 21 вересня 2020 року, справа № 225/5266/18 (провадження № 61-7884св19).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати при звільнені позивачу заборгованості із заробітної плати у розмірі 35 807,28 грн, право позивача на яку відповідачем не оспорювалось, отже наявні підстави для покладення на підприємство відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, місцевий суд навів його розрахунок та керувався положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

При цьому суд врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з огляду на розмір недоплачених роботодавцем позивачеві сум, а також час, через який з моменту звільнення позивач пред`явив позов, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, співмірність цих втрат та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку, обгрунтовано зменшив розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, з 123 091,08 грн до 42 507,00 грн.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно провів розрахунок середнього заробітку, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в Україні, апеляційний суд відхиляє, оскільки при розрахунку середнього заробітку місцевий суд, керуючись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, правильно обчислив середню заробітну плату позивача за час затримки розрахунку при звільненні, яка склала 123 091,08 грн, шляхом множення середньоденного заробітку позивача у розмірі 661,78 грн на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком з 04 лютого 2020 року по 21 жовтня 2020 року 186 днів ( час затримки розрахунку). При цьому цей розрахунок суду, співпадає з розрахунком, проведеним позивачем у своїй позовній заяві (а.с.1-4). Посилання суду першої інстанції на мінімальний розмір заробітної плати в Україні пов`язане з оцінкою судом ймовірного розміру, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, майнових втрат працівника.

Крім того, у цивільному судочинстві розгляд справи здійснюється із дотриманням принципу диспозитивності, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Норми частини 2 статті 49 ЦПК України визначають право позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, із дотриманням принципу диспозитивності, стягнув середній заробіток на користь позивача в межах заявлених позовних вимог за період з 04 лютого 2020 року по 21 жовтня 2020 року, а тому доводи ОСОБА_1 про те, що середній заробіток розраховується та стягується по день ухвалення судового рішення є необгрнутованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскарженого судового рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Судді:

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

Суддя: