Постанова

Іменем України

10 березня 2021 року

м. Київ

справа № 296/8045/17

провадження № 61-12958св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року у складі судді Сингаївського О. П. та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 липня 2020 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку в майні та усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.

Позовна заява мотивована тим, що 07 листопада 2004 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. За час перебування у зареєстрованому шлюбі народилась дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що за час шлюбу, за спільні кошти подружжям було придбано: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_1 в Громадському об`єднанні власників гаражів «світлофор», що розташований за адресою: АДРЕСА_3; автомобіль ВАЗ 21104, легковий седан-В 2009 року випуску, сірого кольору, № кузова НОМЕР_2 .

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- виділити ОСОБА_2 гараж № НОМЕР_1 у громадському об`єднанні власників гаражів «Світлофор», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 з припиненням її права власності на це майно та стягнути з відповідача на її користь компенсацію 2/3 частини вартості вказаного гаражу;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь 2/3 частини вартості автомобіля ВАЗ 21104, легковий седан-В 2009 року випуску, сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 ;

- виділити їй у власність квартиру АДРЕСА_1 з припиненням права власності відповідача на 1/3 частку в цьому майні та виплатою йому грошової компенсації вартості 1/3 частки квартири згідно з висновком судової експертизи;

- вселити її та малолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірну квартиру;

- судові витрати покласти на відповідача.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 18 листопада 2004 року на підставі договору дарування ним було отримано у власність квартиру АДРЕСА_2 .

14 жовтня 2011 року ним була продана зазначена квартира, та за виручені кошти в цей же день придбана квартира АДРЕСА_1 . У зв`язку з наведеним стверджував, що спірна квартира є його особистою приватною власністю.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Протокольною ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 26 лютого 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 був прийнятий до спільного розгляду.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 вартість 1/2 частки автомобіля ВАЗ 21104 у розмірі 43 292,12 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Рішення районного суду мотивовано тим, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 за особисті приватні кошти, а тому відповідно до статті 57 СК України є його особистою приватною власністю. На підставі викладеного суд дійшов до висновку про обґрунтованість зустрічного позову ОСОБА_2 та безпідставність вимог первісного позову про визнання спірної квартири спільним майном подружжя та її поділ.

Районний суд відхилив пояснення ОСОБА_1 про те, що для купівлі спірної квартири вона та її рідні докладали кошти, оскільки доказів на підтвердження даної обставини суду не надано. Також суд не взяв до уваги показання допитаної в якості свідка ОСОБА_1 .

Крім того, суд першої інстанції взявши до уваги довідки громадського об`єднання «Світлофор» № 3 від 16 травня 2018 року та № 2 від 12 травня 2018 року та показання ОСОБА_3 , вважав безпідставною вимогу позивача за первісним позовом про визнання спільною власністю та поділ гаража № НОМЕР_1 , який знаходиться в громадському об`єднанні власників гаражів «Світлофор».

Щодо позовної вимоги про компенсацію 1/2 частки автомобіля ВАЗ 21104, який придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі, районний суд вважав таку вимогу обґрунтованою, оскільки позивачем доведено належність цього майна до спільної сумісної власності подружжя.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання гаража спільною сумісною власністю подружжя та його поділ і ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя гараж № НОМЕР_1 у Громадському об`єднанні власників гаражів «Світлофор» за адресою АДРЕСА_3 , вартістю 69 174 грн.

Виділено ОСОБА_2 гараж № НОМЕР_1 в Громадському об`єднанні власників гаражів «Світлофор» за адресою АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості гаража у розмірі 34 587 грн.

У решті рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив зустрічний позов і відмовив у первісному позові в частині визнання квартири спільним майном подружжя і її поділу.

Суд апеляційної інстанції вважав, що з урахуванням положень статей 60, 70 СК України придбаний за час перебування у шлюбі автомобіль ВАЗ 21104, легковий седан-В 2009 року випуску, є спільною сумісної власністю подружжя в рівних частках. Отже, суд першої інстанції правильно стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 половину його вартості.

Апеляційний суд вказав, що висновок суду першої інстанції про належність гаража батьку відповідача ОСОБА_3 і дарування гаража ОСОБА_2 ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах - довідках ГО «Світлофор» та поясненнях третьої особи.

Отже, гараж є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частках шляхом виділу його ОСОБА_2 зі стягненням на користь ОСОБА_7 грошової компенсації у розмірі 1/2 частини його вартості, яка становить 34 587грн (69 174 грн:2=34 587 грн).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та в частині відмови у задоволенні її позову скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2020 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У листопаді 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2021 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржуваними судовими рішеннями порушено її житлові права та житлові права її неповнолітньої доньки.

Вважає, що задовольняючи зустрічний позов про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача, районний суд нівелював значущість статусів «домогосподарка» і «мати, яка займається вихованням дітей», бо ці соціальні функції не мають так званої капіталізації у вигляді гарантій майнових інтересів жінки в Україні. Тому вважає, що такі дії є дискримінацією дружини за ознакою статі.

Стверджує, що рішення про відмову у захисті права на вселення і проживання в житловому приміщенні, в якому вона з донькою є зареєстрована, є очевидно неправосудним, не справедливим та не розумним.

Звертає увагу, що під час придбання спірної квартири нею було надано письмову згоду від 14 жовтня 2011 року на придбання цього майна та оформлення права на це майно на ім`я чоловіка.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що у зв`язку з тим, що відповідачем, після подання нею до суду позову про поділ майна подружжя, вчинялися дії щодо відчуження спірного майна, є підстави для збільшення її частки у спільному майні подружжя до 2/3 частин, та відповідно зменшення частки відповідача. При цьому вказує, що докази, які свідчать про чинення відповідачем перешкод у вселенні у спірне житло наявні у матеріалах справи, зокрема під час судового засідання 13 січня 2020 року ОСОБА_2 визнав, що вселив у спірне житло бабусю та дідуся, а їй він там жити не дозволить.

Зазначає, що апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 07 листопада 2004 року до 10 листопада 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі (том 1, а. с. 7).

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мають неповнолітню дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 06 червня 2006 року серії НОМЕР_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Житомирської міської ради 09 жовтня 2009 року на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 08 жовтня 2009 року за № 697, ОСОБА_2 є власником гаража № НОМЕР_1 в громадському об`єднанні власників гаражів «Світлофор», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 72).

14 жовтня 2011 року ОСОБА_2 продав належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_10 , що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 09 лютого 2018 року № 113490701 та договором купівлі продажу. За домовленістю сторін договору купівлі-продажу ціна відчужуваної квартири була встановлена у розмірі 30 382 грн (том 1, а. с. 54).

14 жовтня 2011 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Савіцькою Т. В. 14 жовтня 2011 року за реєстраційним № 3763, придбав квартиру АДРЕСА_1 за ціною 35 935 грн (том 1, а. с. 5).

За час шлюбу сторонами придбано автомобіль ВАЗ 21104, легковий седан, 2009 року випуску, сірого кольору, ?№ кузова НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 18 лютого 20105 року).

17 жовтня 2017 року ОСОБА_2 відчужив вказаний автомобіль, про що свідчить відповідь МВС (том 1, а. с. 71).

Відповідно до висновку судової авто-товарознавчої експертизи № 25 від 15 березня 2019 року вартість спірного автомобіля складає 86 584,24 грн (том 1, а. с. 151-156).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду відповідає не повністю.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірні гараж № НОМЕР_1 в громадському об`єднанні власників гаражів «Світлофор» та автомобіль ВАЗ 21104, легковий седан-В, 2009 року випуску) не спростована.

Установлено, що спірний гараж № НОМЕР_1 в громадському об`єднанні власників гаражів «Світлофор» та автомобіль ВАЗ 21104, легковий седан-В, 2009 року випуску, придбані в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , належність вказаного майна до особистої приватної власності ОСОБА_2 у цій справі не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на вказане та придбане в період шлюбу майно, частки подружжя у якому є рівними, не спростована.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без згоди позивача, як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

З огляду на зазначене, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля на підставі висновку судової авто-товарознавчої експертизи № 25 від 15 березня 2019 року на користь ОСОБА_4 , оскільки вказаний автомобіль був відчужений відповідачем, є правильними.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про визнання спірного гаража № НОМЕР_1 в громадському об`єднанні власників гаражів «Світлофор» спільною сумісною власністю подружжя, оскільки подані відповідачем докази (довідка ГО «Світлофор» від 16 травня 2018 року № 3 (а. с. 190) та пояснення ОСОБА_3 ) на підтвердження належності цього майна на праві особистої приватної власності є неналежними.

Частково задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_7 в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь компенсації вартості 1/2 частини гаража у розмірі 34 587 грн, апеляційний суд вважав доводи позивачки про наявність підстав для відступлення від принципу рівності часткок подружжя, необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду та вважає, що підстав для відступлення від рівності часток подружжя немає. Враховуючи позовну вимогу ОСОБА_7 про припинення її права власності на частку в гаражі № НОМЕР_1 в громадському об`єднанні власників гаражів «Світлофор» та компенсацію її вартості, апеляційний суд обґрунтовано стягнув на її користь вартість 1/2 частини гаража у розмірі 34 587 грн.

Відтак, судове рішення апеляційного суду в частині компенсації 1/2 частини вартості гаража у розмірі 34 587 грн є законним.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання спірної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 особистою приватною власністю колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків про доведеність ОСОБА_2 його позовних вимог.

Зокрема, визнаючи спірну квартиру особистою власністю ОСОБА_2 , апеляційний суд взяв до уваги те, що 14 жовтня 2011 року ОСОБА_2 продав належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 та цього ж дня придбав спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Проте, поза увагою суду залишилася ціна вказаних договорів від 14 жовтня 2011 року, відповідно до яких за продаж квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 отримав 30 382 грн, а спірну квартиру придбав за 35 935 грн.

Різниця у вартості вказаних квартир становить 5 553 грн.

На вказане суд уваги не звернув, не встановив походження вказаних грошових коштів, їх належність до особистої власності ОСОБА_2 чи до спільних коштів подружжя.

Отже, висновки апеляційного суду про спростування ОСОБА_2 презумпції спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, є передчасними.

Висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 у частині вселення та її доньки у квартиру у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів про те, що їй чи її доньці чиняться перешкоди у користуванні квартирою, також є передчасними.

Зокрема, відповідно до наявного у матеріалах справи звукозапису судового засідання від 13 січня 2020 року (від 33 хв.) ОСОБА_2 визнав той факт, що у спірній квартирі проживають його бабуся і дідусь, і він, як власник квартири, буде вирішувати кому у ній проживати. При цьому ним зазначено, що ОСОБА_4 не може проживати у спірній квартирі.

Вказаному судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки, що призвело до передчасних висновків про відсутність доказів учинення перешкод у користуванні спірною квартирою.

Долучені ОСОБА_4 до касаційної скарги докази, якими обґрунтовуються наявність перешкод у доступі до квартири, колегія суддів не бере до уваги, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, апеляційний суд у порушення вимог статей 263-265 ЦПК України не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, вищевказаних положень закону не врахував, усіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 13 липня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири його особистою приватною власністю і позовних вимог ОСОБА_4 про виділення їй у власність частини квартири та вселення її та доньки у спірну квартиру скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року, у незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк