ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 березня 2021 року

м. Харків

справа № 643/11667/20

провадження № 22-ц/818/525/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач Головне управління Національної поліції в Харківській області,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2020 року в складі судді Єрмак Н.В.,

у с т а н о в и в :

У липні 2020 року Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі - ГУПН в Харківській області) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивовано тим, що з 04 лютого 2019 року по 27 квітня 2020 року ОСОБА_1 проходив службу в органах поліції на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу спеціальної поліції ГУНП в Харківській області. Під час проходження служби відповідач відповідно до роздавальних відомостей від 06 березня 2019 року № 272 та від 21 жовтня 2019 року № 994 отримав предмети однострою, які мали свій строк носіння згідно норми належності.

Наказом ГУНП в Харківській області від 22 квітня 2020 року № 78 о/с майора поліції ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням з 27 квітня 2020 року. Даним наказом, окрім іншого, визначено розмір відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння яких не закінчився, який становить 6672,81 грн.

Посилаючись на положення частини 10 розділу 5 наказу Міністерства Внутрішніх справ України № 772 «Про затвердження Порядку забезпечення поліцейським одностроєм (у мирний час)», ГУНП в Харківській області просило стягнути з ОСОБА_1 вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, у розмірі 6672,81 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2020 року у відкритті провадження за позовом ГУНП в Харківській області відмовлено.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції вважав, що даний спір не є цивільно - правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до статей 19, 20 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України). Тому у межах цивільного судочинства суди не можуть досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

09 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку ГУНП в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті, посилаючись на порушенням норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги ГУ ПН в Харківській області не пов`язані зі встановленням протиправності дій відповідача, який наразі звільнений зі служби; заборгованість виникла не внаслідок виконання посадових обов`язків, а тому дані відносини не є публічно-правовим, справа не є такою, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Вважає, що, між сторонами виник спір про відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, що необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства.

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив закрити апеляційне провадження, позов ГУ ПН в Харківській області залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що на час видачі однострою, а саме 06 березня 2019 року та 21 жовтня 2019 року вимогами Порядку забезпечення поліцейських одностроєм (у мирний час)», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 вересня 2017 року №772, не передбачалось відшкодування витрат за користування одностроєм, а тому підстави для стягнення цих витрат відсутні. Також посилався на положення статті 20 Закону України «Про національну поліцію», якими передбачено отримання однострою поліцейським безоплатно.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, із цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 ЦК України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з тим за приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України №№ 580-VIII від 02 липня 2015 року «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до частини першої статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський під час виконання покладених на поліцію повноважень є представником держави, а тому його служба є публічною.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції правильно вважав, що спір стосується проходження публічної служби відповідачем, у зв`язку із чим справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини виникли за участю суб`єкта владних повноважень, а отже, спори між учасниками цих правовідносин є публічно-правовими та їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Тобто між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, тому цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Аналогічний висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18), від 10 квітня 2019 року у справі 705/1664/17 (провадження № 14-31цс19) та від 04 вересня 2019 року у справі 127/7858/18 (провадження № 14-373цс19), що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що спір має приватно - правовий характер, оскільки стосується відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився та не пов`язаний зі встановленням неправомірності дій ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки вказаний спір стосується проходження відповідачем публічної служби.

Посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі 813/1045/18, є помилковим та на висновок суду щодо розгляду справи в порядку адміністративного судочинства не впливає з огляду на вказані вище правові позиції Великої Палати Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області- залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 19 березня 2021 року

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина