Справа № 203/2728/20
Провадження № 2/204/282/21
РІШЕННЯ

іменем України

22 березня 2021 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі головуючого - судді Книш А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, понесених особою у зв`язку із вчиненням нею дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з останнього на свою користь відшкодування фактично зроблених витрат в майнових інтересах відповідача в сумі 73364 грн, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з відповідачем згідно свідоцтва про право на спадщину отримали право власності на Ѕ частину кожному в домоволодінні АДРЕСА_1 . 29 січня 2009 року між сторонами було укладено мирову угоду, яка була визнана апеляційним судом Дніпропетровської області. Розподіл домоволодіння відбувся наступним чином: виділено ОСОБА_2 в натурі Ѕ частину в домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку «А-1» наступні приміщення пом. 1-1 (5,7 кв.м.), 1-2 (2,8 кв.м.), 1-3 (10,8 кв.м.), 1-6 (6,6 кв.м.), разом 25,9 кв.м. надвірні будови літ. «Г», літня кухня літ. «Б», навіс літ. «Е», Ѕ частина споруджень №1-6, 1, 11, визнавши за нею право власності на зазначені приміщення, що складає 53/100 частини; виділено ОСОБА_1 в житловому будинку «А-1» наступні приміщення: пом. 1-7 (7,3 кв.м.), 1-4 (13,3 кв.м.), 1-5 (7,8 кв.м.), разом 28,4 кв.м., надвірні будови убиральня «Д», Ѕ споруджень №1-6, 1, 11, визнавши за ним право власності на зазначені приміщення, що складає 47/100 частини. ОСОБА_2 зобов`язалася у житловому будинку А-1 переобладнати віконний проріз у дверний з вул. Над`ярній в приміщенні №1-1, у житловому будинку А-1 закласти дверний проріз між приміщеннями №1-4 та 1-3. ОСОБА_1 зобов`язався переобладнати в житловому будинку А-1 віконний проріз у дверний між приміщеннями №1-7 та 1-1, у житловому будинку А-1 закласти дверний проріз між приміщеннями №1-7 і 1-1, а також ОСОБА_1 відмовився від грошової компенсації в сумі 5971,50 грн за збільшення частки та не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні визначеній їй частині домоволодіння. Позивач зазначає, що з моменту прийняття спадщини та по теперішній час відповідач в домоволодінні АДРЕСА_1 не проживає, а мешкає по АДРЕСА_3 , від переобладнання згідно мирової угоди відмовилася, тобто будинок залишився в статусі спільної часткової власності. Також, зазначає, що у зв`язку з можливим руйнуванням будинку він був змушений зробити підбивку фундаменту всієї будівлі, ліквідувати тріщини, опалювати всі приміщення, в тому числі й власність відповідача, замінити вікна, виконати інші роботи в спільних інтересах. Відповідач відмовилася від прийняття участі в ремонті та опаленні будинку на рівні з позивачем, а позивач в свою чергу вимушений був понести витрати у розмірі 138424 грн. Враховуючи викладене, позивач вважає, що згідно ч.3 ст.386, ст. 394 ЦК України відповідач в порядку ст.ст.1159, 1160 ЦК України повинна компенсувати йому частину його витрат згідно її долі 53/100 частини домоволодіння, а саме 73364 грн.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 вересня 2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних витрат передано на розгляд за підсудністю до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

21 січня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача ОСОБА_3 зазначає, що після укладення 29 січня 2009 року між сторонами мирової угоди, яка була визнана Апеляційним судом Дніпропетровської області, позивач продовжував чинити відповідачу перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном шляхом не допуску до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач була змушена звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року по справі №22ц-8337/11 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та відшкодування моральної шкоди задоволені частково та вселено ОСОБА_2 у вказане домоволодіння, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Факт вчинення відповідачу перешкод встановлений зазначеним рішенням суду та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2011 року. У зв`язку з конфліктними відносинами з позивачем, відповідач з моменту прийняття спадщини у вищезазначеному домоволодінні не проживає, усе домоволодіння на даний час знаходиться у розпорядженні позивача, який ним фактично користується. Позивач перед зверненням до суду направив на адресу проживання відповідача звіт про виконання робіт та понесені витрати, з якого відповідачу стало відомо, що позивач начебто провів ремонтні роботи у всьому домоволодінні за власні кошти. Зауважує, що відповідачу взагалі нічого не відомо про проведення позивачем будь-яких робіт в належній їй частині домоволодіння, дозволу на проведення будь-яких робіт вона не надавала. Також, оскільки відповідач в домоволодінні не мешкає з часу прийняття спадщини, відповідно і користуватися опаленням в домоволодінні вона не має можливості. Звертає увагу суду на те, що позивачем пропущений визначений ЦК України строк позовної давності у 3 роки, оскільки більша частина робіт нібито проводилася ним у 2010-2012 році. Також це стосується вимог про стягнення компенсації сплачених витрат на опалення, що заявлені починаючи з 2015 року. Вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

08 лютого 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що у зв`язку з можливим руйнуванням будинку він був вимушений зробити підбивку фундаменту всієї будівлі, ліквідувати тріщини, опалювати всі приміщення, у тому числі й власність відповідача, замінити вікна, виконати інші роботи в спільних інтересах. Від прийняття участі в ремонті та опаленні будинку нарівні з позивачем відповідач відмовилася, а тому позивач поніс витрати у розмірі 138424 грн. Позивач вважає, що відповідач повинна компенсувати йому частину понесених ним витрат відповідно до її долі на підставі частини третьої статті 386, ст. 394, 1159, 1160 ЦК України. Зазначає, що ним вживалися заходи досудового врегулювання спору, але відповідач на них не реагувала. Також вказує, що обставини з приводу домовленості відповідача з позивачем про ремонт її частки домоволодіння можуть підтвердити свідки, а також свідки можуть підтвердити, що до 2020 року відповідач не відмовляла позивачу в розподілі матеріальних збитків між ними та в продажі йому своєї частки домоволодіння, що впливає на строк подачі позовної заяви. Всі домовленості з приводу ремонтних робіт по схоронності домоволодіння були узгоджені з відповідачем до 2020 року з перспективою продажу позивачу її частки домоволодіння, а тому позов про затрати на проміжний ремонт не подавався.

12 березня 2021 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь щодо позовної заяви, у яких представник відповідача ОСОБА_3 зазначає, що після укладення мирової угоди позивач продовжував чинити відповідачу перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном шляхом не допуску до домоволодіння. Відповідач була змушена звернутися за захистом своїх порушених прав до суду та рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року по справі №22ц-8337/11 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та відшкодування моральної шкоди задоволені частково. Вселено ОСОБА_2 у домоволодіння АДРЕСА_1 , в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Факт вчинення відповідачу перешкод встановлений зазначеним рішенням суду та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2011 року. Відповідач не надавала позивачу жодного (ані письмового, ані усного) дозволу на втручання в її право власності, а позивач ніколи не звертався до відповідача з приводу необхідності проведення ремонтних робіт. Вказаний факт підтверджується в тому числі позивачем, як і факт того, що відповідач за адресою: АДРЕСА_1 , з моменту отримання в 2004 році свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом не проживала та не користувалася будь-якими комунальними послугами. Позивач фактично вирішив поставити відповідача перед фактом того, що ним з власної ініціативи були вчинені дії відносно майна, яке належить відповідачу, а остання повинна його дії оплатити. Відповідач вважає зазначені дії та вимоги позивача протиправними, а позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають. Позивачем не доведено факту існування небезпеки настання невигідних для відповідача майнових наслідків, а саме, що житловий будинок відповідача перебував в аварійному стані. Крім того, сам позивач стверджує, що проведені роботи виконувалися з відома та згоди відповідача, що виключає можливість застосування ст.ст.1158-1160 ЦК України. Також позивачем не доведено, що внаслідок проведених робіт відбулося покращення стану майна відповідача порівняно зі станом, що існував до проведення таких робіт.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про передачу цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, понесених особою у зв`язку із вчиненням нею дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення за підсудністю на розгляд Кіровському районному суду м.Дніпропетровська відмовлено.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2021 року у задоволенні клопотань позивача про виклик свідків та про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін відмовлено.

Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини.

Позивачу на праві спільної часткової власності належить 47/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які складають: в житловому будинку літ. А-1 наступні приміщення: пом. 1-7 - (7,3 кв.м.), 1-4 - (13,3 кв.м.), 1-5 - (7,8 кв.м.), надвірні будови: убиральня літ. Д, Ѕ споруджень №1-6, І, ІІ (а.с.13-14,17,44-46).

Відповідачу на праві спільної часткової власності належить 53/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які складають: в житловому будинку літ. А-1 наступні приміщення: пом. 1-1 (5,7 кв.м.), 1-2 (2,8 кв.м.), 1-3 (10,8 кв.м.), 1-6 (6,6 кв.м.), разом 25,9 кв.м., надвірні будови: літ. Г, літня кухня літ. Б, навіс літ. Е, Ѕ споруджень №1-6, І, ІІ (а.с.13-14,17,44-46).

З розрахунку наданого позивачем та долучених до нього документів на підтвердження виконаних робіт та понесених витрат вбачається, що останній в період з 2010 року по 2018 рік здійснював ремонт та утримання домоволодіння АДРЕСА_1 на загальну суму 138424 грн, з яких просить стягнути 73364 грн з відповідача на його користь, про що позивачем було складено відповідний звіт (а.с.18-32).

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є інші юридичні факти.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Статтею 1158 ЦК України передбачено, якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір. Якщо особа, яка розпочала дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, не має можливості повідомити про свої дії цю особу, вона зобов`язана вжити усіх залежних від неї заходів щодо попередження, усунення або зменшення невигідних майнових наслідків для іншої особи. Особа, яка вчиняє дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана взяти на себе всі обов`язки, пов`язані із вчиненням цих дій, зокрема обов`язки щодо вчинених правочинів.

Відповідно до статті 1159 ЦК України, особа, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана негайно після закінчення цих дій надати особі, в майнових інтересах якої були вчинені дії, звіт про ці дії і передати їй усе, що при цьому було одержано.

Статтею 1160 ЦК України визначено, що особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. Якщо особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, при першій нагоді не повідомила цю особу про свої дії, вона не має права вимагати відшкодування зроблених витрат.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у справі №915/720/18 від 03 липня 2019 року зроблені висновки про правильне застосування норм права та зазначено, що для виникнення у особи права на відшкодування фактично зроблених витрат при вчиненні дій в майнових інтересах іншої особи, відповідно до статей 1158, 1160 Цивільного кодексу України необхідною є наявність ряду умов, а саме:

- небезпека має загрожувати саме майновим інтересам іншої особи;

- небезпека настання невигідних майнових наслідків має бути реальною, а не уявною;

- дії щодо запобігання попередженню, усуненню або зменшенню небезпеки настання невигідних майнових наслідків здійснюються нею за власною ініціативою, а не у зв`язку з укладенням договору доручення чи іншого цивільно-правового договору, відповідні дії не мають бути пов`язаними з виконанням службових чи інших, покладених відповідно до вимог закону, обов`язків;

- дії, вчинені в інтересах іншої особи без її доручення, мають містити очевидну користь для заінтересованої особи;

- зобов`язання з відшкодування витрат, понесених особою у зв`язку з вчиненням нею дій у майнових інтересах іншої особи без її доручення виникає за умови відсутності можливості отримати відповідну згоду на вчинення дій у її інтересах.

Також суд звертає увагу на обов`язок особи, яка діє в інтересах іншої особи, при першій нагоді повідомити цю особу про свої дії, адже невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою втрату права на відшкодування зроблених витрат.

Позивач в обґрунтування свого возову вказує, що він вимушений був вчинити дії в майнових інтересах відповідача без її доручення у зв`язку з можливим руйнуванням будинку.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, позивач належних та допустимих доказів того, що небезпека є реальною, а не уявною; небезпека загрожувала саме майновим інтересам відповідача, а вчинені позивачем дії містять очевидну користь для відповідача; повідомлення відповідача про вчинення відповідних дій здійснено позивачем за першої нагоди, суду не надав.

Крім того, позивач як на юридичну підставу свого позову посилається на норми частини третьої статті 386 ЦК України та статті 394 ЦК України.

Згідно частини третьої статті 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 394 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки, житлового будинку, інших будівель має право на компенсацію у зв`язку із зниженням цінності цих об`єктів у результаті діяльності, що призвела до зниження рівня екологічної, шумової захищеності території, погіршення природних властивостей землі.

Однак, позивачем належних та допустимих доказів наявності шкоди, завданої позивачу відповідачем, протиправності діяння відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, а також доказів зниження цінності домоволодіння АДРЕСА_1 у результаті діяльності відповідача, що призвела до зниження рівня екологічної, шумової захищеності території, погіршення природних властивостей землі суду також не надано.

Посилання позивача на свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які можуть підтвердити, що відповідач домовлялася з позивачем щодо ремонту її частки домоволодіння, висновків суду не спростовують, а навіть навпаки підтверджують відсутність вчинення позивачем дій у майнових інтересах відповідача без її доручення та відсутності можливості отримати відповідну згоду на вчинення дій у її інтересах.

Інші підстави для стягнення з відповідача спірної суми коштів позивачем не вказано.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене, в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивач не довів наявність необхідних умов для застосування до спірних правовідносин положень наведених статей Цивільного кодексу України.

Суд враховує заяву представника відповідача ОСОБА_3 про застосування позовної давності, однак в даному випадку суд не вирішує застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Так, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд встановлює обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивує свої висновки. Таким чином, у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 264 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, понесених особою у зв`язку із вчиненням нею дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду або через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий: