АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року

м. Чернівці

справа № 718/597/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивач ОСОБА_1

відповідачі: Брусенківський загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів, Сектор з питань освіти Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Нерушка Т.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив визнати недійсним внесений до трудової книжки запис №10 про звільнення позивача з посади вчителя історії, правознавства та трудового навчання на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, з 9 жовтня 2019 року;

- зобов`язати роботодавця внести запис про поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі вчителем історії;

- зобов`язати Сектор з питань освіти Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області нарахувати позивачу заробітну плату, як вчителю, в розмірі посадового окладу відповідно до Єдиної тарифної сітки.

Посилався на те, що ОСОБА_3 , яка вважає себе директором, діючи незаконно, в порушення Конституції України, норм трудового законодавства та посадової інструкції вчителя, незаконно усунула позивача від виконання його обов`язків, через що він з 10 жовтня 2019 року по даний час перебуває в стані вимушеного прогулу.

Відповідно до запису в трудовій книжці № 9 від 2 листопада 1998 року його наказом №47 по Брусенківській неповній середній школі було призначено на посаду вчителя історії. Про призначення його на посаду вчителя правознавства та трудового навчання записів трудова книжка не містить. Однак згідно запису в його трудовій книжці від 9 жовтня 2019 року його звільнити з посади вчителя історії, правознавства та трудового навчання.

Наказ №30-К від 9 жовтня 2019 року видано по Брусенківському закладу загальної середньої освіти І-ІІ ступенів є нікчемним та не тягне жодних правових наслідків. Згідно посадової інструкції вчителя від 3 вересня 2017 року вчителя приймає та звільняє начальник відділу освіти за поданням директора, а тому ОСОБА_3 не мав права видавати вказаний вище наказ.

Сектор з питань освіти Кіцманської районної державної адміністрації, та Департамент освіти, молоді та спорту Чернівецької облдержадміністрації допустили бездіяльність і ухилились від розгляду та вирішення по суті звернення та скарги позивача.

В період з жовтня 2019 року по даний час бухгалтерія Сектору з питань освіти Кіцманської РДА заробітної плати йому не нараховує. За період вимушеного прогулу йому підлягає нарахуванню та виплата заробітної плати відповідно до посадового окладу згідно Єдиної тарифної сітки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2020 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що доводи позивача стосовно не підтвердження повноважень директора закладу ОСОБА_3 , невідповідності назви навчального закладу назві, указаній у статуті, наказі та трудовій книжці є помилковими з огляду на відсутність саме з цього приводу предмету спору.

За відсутності спору саме про законність наказу про звільнення та спору про поновлення на роботі не може бути вирішено даний спір, а тому підстав для задоволення позову не вбачається.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що судом першої інстанції не враховано, що найменування Брусенківського загальноосвітнього навчального закладу І-ІІ ступенів неодноразово змінювалось. У трудовій книжці не містяться записи про зміну назв вказаної установи чи переведення позивача на посаду вчителя до Брусенківського загальноосвітнього навчального закладу І-ІІ ступенів.

У керівника Брусенківського загальноосвітнього навчального закладу І-ІІ ступенів ОСОБА_3 були відсутні повноваження на звільнення позивача.

Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року, N 58 та статтю 48 КЗпП України. Судом застосовано норми частин 3, 4 статті 36 КЗпП України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вважав, що суд першої інстанції не вирішив його спір по суті.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Брусенківський загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів подав відзив на апеляційну скаргу.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права. Позивач не звертався до суду з вимогою про внесення змін до трудової книжки з підстав зміни назви начального закладу. Запис у трудовій книжці не впливає на недійсність наказу про звільнення позивача, який є предметом спору у даній справі.

Судом правильно встановлено, що зміна назви відповідача не впливає на трудові відносини сторін.

Директор Брусенківського загальноосвітнього навчального закладу І-ІІ ступенів мав повноваження на звільнення позивача та правильно керувався нормами матеріального права.

Визнання недійсним запису у трудовій книжці підлягає задоволенню тільки у разі визнання наказу про звільнення незаконним і ухвалення рішення про поновлення на роботі. Визнання недійсним запису у трудовій книжці без вимоги про визнання недійсним наказу про звільнення не вирішує спір по суті.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Згідно наказу № 47 від 2 листопада 1998 року по Брусенківській неповній середній школі ОСОБА_4 прийнято на посаду вчителя історії, про що у трудовій книжці внесено запис за порядковим номером 9 (а.с.118 т.1).

Наказом № 30-К від 9 жовтня 2019 року по Брусенківському ЗНЗ І-ІІ ступенів ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя історії, правознавства та трудового навчання з 9 жовтня 2019 року на підставі ст. 40 п. 3 КЗпП України, про що до трудової книжки внесено запис за порядковим номером 10 (а.с.118, 126 т .1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про відмову в позові з підстав, які зазначені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом, просив застосувати неефективний спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання недійсним запису у трудовій книжці, зобов`язання роботодавця внести запис про поновлення на роботі, зобов`язання нарахувати позивачу заробітну плату. Вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення. Суд має ухвалити рішення за цими вимогами за наслідками розгляду основної вимоги.

Способи захисту трудових прав наведені, зокрема, у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу.

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться, зокрема, відомості про роботу (частини перша та четверта статті 48 КЗпП України). За змістом пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зазначення у трудовій книжці відомостей про те, що певний запис у ній є недійсним, можливе, зокрема, у випадку незаконності звільнення, установленої органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі. Тобто, рішення суду як уповноваженого на розгляд трудового спору органу про поновлення на попередній роботі є самостійною підставою для внесення до трудової книжки відомостей про недійсність запису у ній про звільнення.

Залежно від висновку щодо вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення суд має вирішити питання про ефективність вимог про визнання недійсним запису у трудовій книжці, зобов`язання роботодавця внести запис про поновлення на роботі, зобов`язання нарахувати позивачу заробітну плату.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 травня 2019 року у справі №452/970/17.

Обираючи способи захисту порушеного права, позивачем не було враховано, що вимоги про визнання недійсним запису у трудовій книжці, зобов`язання роботодавця внести запис про поновлення на роботі є неналежним способом захисту своїх прав без оскарження наказу про звільнення та пред`явлення вимоги про поновлення на роботі.

Зобов`язання Сектора з питань освіти Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області нарахувати позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу також є неефективним способом судового захисту.

Аналіз частини 2 статті 235 КЗпП України дає підстави зробити висновок про те, що орган який розглядає трудовий спір приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу при винесенні рішення про поновлення на роботі.

Враховуючи те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту суд першої інстанції не мав підстав робити висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову. Суд може зробити такий висновок лише у разі звернення позивача до суду з позовом щодо застосування ефективного способу захисту.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала у пункті 86 постанови від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 березня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна