Справа № 296/8803/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" лютого 2021 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючого судді Маслак В.П.,

при секретарі судових засідань Рабчинської Я.В.,

за участі позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 ,

відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом вселення,-

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила вселити її до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити перешкоди у здійсненні нею права користування житловим будинком за вищевказаною адресою.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що вона тривалий час зі своїм сином ОСОБА_3 та колишнім чоловіком ОСОБА_4 проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що до примусового виселення вона займала та користувалась половиною будинку. Одного дня колишній чоловік, який до цього часу проживає в будинку, вигнав її з помешкання. Син надав мовчазну згоду. Власником будинку є відповідач ОСОБА_3 на підставі укладеного 10.03.2004р. договору дарування частки будинку і договору купівлі-продажу частини житлового будинку та земельної ділянки. ОСОБА_1 станом на день подачі позову зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 не пускає позивача до будинку та чинить перешкоди у користуванні ним. Позивач зазначає, що вона тимчасово проживає у літній прибудові свого зятя, яка не опалюється, в якій не має санвузла. Іншого житла для проживання немає. Розмір пенсії не дозволяє ОСОБА_1 орендувати житло. Посилаючись на те, що відповідачі створюють перешкоди у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_1 , як член сім`ї власника, має повне право проживати, остання просить позов задовольнити.

В грудні 2018р. ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій просив визнати відповідача за зустрічним позовом такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 , зняти з реєстрації відповідача за вказаною вище адресою.

Обґрунтовуючи зустрічний позов ОСОБА_3 вказав, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована, однак не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла, особистих речей за адресою: АДРЕСА_1 , немає. ОСОБА_3 зазначає, що він не чинив перешкод ОСОБА_1 у користуванні жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Факт відсутності ОСОБА_1 за вказаною адресою понад 10 років підтверджується актом ТОВ КК «КомЕнерго-Житомир» та можуть підтвердити свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

В заяві від 05.12.2019р. відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 просив у позові ОСОБА_1 відмовити та слухання справи здійснювати у його відсутність (а.с.111).

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 первісний позов підтримали та просили його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

ОСОБА_1 пояснила, що її виселення відбулось в грудні 2017р. з ініціативи відповідачів за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 проти первісного позову заперечив та просив задовольнити зустрічний позов. ОСОБА_3 пояснив, що позивач у 2009р. сама виселилась з будинку АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладено у статті 16 ЦК України.

Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту та вказує підстави позову і в силу положень статті 12 ЦПК України повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, навіть у тому випадку, коли ці порушення і не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391, 405 ЦК України.

Наявність у ОСОБА_1 права користування спірним будинком, є визначальним при вирішенні первісного спору про її вселення та зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у користування ним, а також при вирішенні зустрічного позову про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3 (а.с.10,11).

Позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 10.03.2004р. (а.с.93) та договору купівлі-продажу частини житлового будинку та земельної ділянки від 27.05.2008р. (а.с.95-96) належить будинок АДРЕСА_4 .

Наведене також підтверджується інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.8-9).

Згідно листа №3/4451 від 01.08.2018р. відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 12 зворотня сторона).

Як вбачається з акту ТОВ КК «Ком Енерго-Житомир» від 13.06.2018р., складеного комісією в складі працівників вказаного вище підприємства (юрисконсульта ОСОБА_8 , інженера ОСОБА_9 , представника ОСОБА_10 ) на підставі свідчень сусідів ( ОСОБА_11 , ОСОБА_7 ), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , однак за вказаною адресою не проживає протягом 10 років (а.с.105).

Наявне в матеріалах справи рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 29.03.2011р. свідчить про те, що шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.106). Вказаним судовим рішенням встановлено, що сторони, тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , тривалий час не проживають разом.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 виселили 3 роки назад та остання проживає у доньки. Також пояснила, що була свідком того як позивач за первісним позовом ОСОБА_1 намагалась вселитися до будинку АДРЕСА_4 , однак відповідач ОСОБА_4 чинив перешкоди щодо вселення, у зв"язку з чим викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_6 , яка є невісткою позивача за первісним позовом, пояснила, що на прикінці 2009р. ОСОБА_1 сама вирішила, що їй не комфортно в будинку за адресою: АДРЕСА_5 , та за власною ініціативою виселилась з нього. Вказала, що ОСОБА_1 переїхала жити до дочки на АДРЕСА_7 . ОСОБА_6 також пояснила, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 ніколи не виганяв матір ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_4 .

Свідок ОСОБА_13 , яка є донькою ОСОБА_1 , вказала, що років 5 назад її мати проживала разом з батьком та братом у будинку АДРЕСА_4 . Після того як відповідачі за первісним позовом вигнали ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_4 , вона забрала останню на проживання до себе. ОСОБА_13 пояснила, що ОСОБА_1 наразі проживає у будинку зі зручностями, де здійснюється постачання природного газу на опалення приміщення, підігрів води та приготування їжі.

Свідок ОСОБА_7 в засіданні суду пояснив, що позивача за первісним позовом ОСОБА_1 він не бачить років 10-11 за адресою: АДРЕСА_5 .

Вирішуючи питання на предмет задоволення позовних вимог, суд враховує наступне.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Частиною першої статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном. При цьому не має значення, ким саме створюється порушення права та з яких підстав.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №643/3624/16.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не довела та судом не встановлено, що остання сплачувала за комунальні послуги, утримувала та дбала про майно - будинок за адресою: АДРЕСА_6 .

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи позивач за зустрічним позовом довів належними доказами наявність підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , зокрема, її відсутність у житловому приміщенні без поважних причин понад 1 рік, що підтвердили свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та вбачається з акту ТОВ КК "Ком Енерго-Житомир" від 13.06.2018р.

Належними та допустимими доказами позивачем ОСОБА_1 не доведено, що її виселення відбулося примусово відповідачами.

Свідки також не підтвердили факт примусового виселення ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_4 . Свідок ОСОБА_12 лише підтвердила, що відповідач ОСОБА_4 чинить перешкоди щодо вселення ОСОБА_1 до будинку, однак не змогла надати пояснення з приводу виселення останньої.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

З пояснень свідка ОСОБА_6 встановлено, що ОСОБА_1 добровільно залишила спірний будинок.

Також судом враховується, що ОСОБА_1 переселилася та станом на час розгляду спору продовжує проживати у будинку з усіма зручностями, що підтвердила свідок ОСОБА_13 , яка є донькою ОСОБА_1 . З огляду на це слід дійти висновку, що житлові права позивача не порушено.

За всіма встановленими обставинами також неможливо стверджувати, що внаслідок відмови у позові ОСОБА_1 , остання втратить єдине доступне їй житло.

Факт реєстрації ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_4 , за умови наявності у неї іншого житла, не є безумовною підставою для задоволення первісного позову.

Суд констатує, що у позивача наявне інше місце проживання і вона не довела, що воно є непридатним для проживання. Між сторонами склалися неприязні стосунки, інтереси відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 , як власника житла та користувача цим житлом, переважають над інтересами позивача за первісним позовом ОСОБА_1 як члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування спірним майном.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 є такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , відсутні правові підстави для задоволення первісного позову про її вселення та зобов`язання відповідачів за первісним позовом не чинити перешкоди у користуванні вказаним будинком.

Разом з цим відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для знаття з реєстрації місця проживання особи.

Таким чином, вимога зустрічного позову про зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.4,10,12,13,18, 141,263,265,273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом вселення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

В решті вимог зустрічного позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Корольовський районний суд міста Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя В. П. Маслак