Провадження №: 2/755/2848/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" березня 2021 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва САВЛУК Т.В., вивчивши матеріали позовної заяви Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета (громадянина України ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

Патріарх Київський і всієї Руси-України Філарет (громадянин України ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення з відповідачів на свою користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 283 790 802 грн, що є витратами, які позивач зазнав внаслідок заволодіння майном церкви, для подальшого розпорядження стягненням в інтересах очолюваного Патріархом Київського і всієї Руси-України Філарета (громадянином України ОСОБА_1 ) релігійного об`єднання та матеріальну шкоду у розмірі 1 136 179,27 грн, що є втратами, які позивач зазнав у якості упущеної вигоди від використання майна церкви.

Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на наступне, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , діючи спільно як заподіювачі, об`єднанні єдиним наміром, 11 листопада 2019 року перешкоджали в доступі до правосуддя позивачеві. Окрім перешкод юридичних, створили перешкоди фізичні, які були оприлюднені в ЗМІ. Тим самим забезпечили умови для заволодіння майном позивача. У результаті - завдали шкоду потерпілому у розмірі 283 790 802 грн. У зазначену суму позивач не включає суму недоотриманої вигоди, яку він міг би отримати від використання майна (оренди), та розпорядитись на користь власника, за умови відсутності протиправних дій відповідачів.

В основу відповідальності заподіювачів позивач покладає їх особистий делікт, виражений у комплексі дій, направлених на унеможливлення доступу до правосуддя.

При цьому зауважує, що відповідачі не виконували повноваження суддів, а навпаки - вчиняли дії, протилежні до тих, які встановленні ст. 129 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». А тому сферу врегулювання спору не відносить до чинності норм ст. 1174 ЦК України, характеризуючи її сферою приватної цивільної відповідальності.

13 липня 2020 року Печерським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про направлення цивільної справи за позовом Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета (громадянина України ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва.

24 лютого 2021 року цивільна справа направлена до Дніпровського районного суду м. Києва для подальшого розгляду, яка зареєстрована в канцелярії суду 10 березня 2021 року за вх. № 17337.

12 березня 2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу за позовом Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета (громадянина України ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, передано в провадження судді Чех Н.А.

17 березня 2021 року суддею Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А. заявлено самовідвід.

17 березня 2020 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу за позовом Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета (громадянина України ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, передано в провадження судді Савлук Т.В.

Вивчивши матеріали позовної заяви разом з додатками, суддя, з урахуванням суб`єктивного складу сторін, підстав та предмету позову, приходить до наступного.

Конституцією України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, та що однією із основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків встановлених законом (ст.ст.126,129 Конституції України)

Згідно із зазначеними положеннями Конституції України рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя (пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо) можуть оскаржуватись у чинному на даний час апеляційному або касаційному порядку, а не шляхом оскарження їх в іншій суд першої інстанції, що одночасно порушувало б і принцип незалежності суддів і заборону втручання у їх вирішення належним судом.

Суд є органом, який вирішує такі скарги, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються в порядку, визначеному ст.129 Конституції України і законодавством про судочинство.

Відповідно до частини першої ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають справи, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.п.8,9 ч.2 ст. 16 ЦК України).

Право фізичних та юридичних осіб, зокрема, на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Конституції України.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до загальних підстав відповідальності за майнову шкоду, яка завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, та також завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ст. 1166 ЦК України).

За вимог ч.5, 6 ст. 1176 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення у цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного судового рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

В своєму рішенні від 23.05.2001 року за № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зокрема зазначив, що виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.

Отже, суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Виходячи з наведеного, рішення судів і відповідно до них дії або бездіяльність суддів з питань здійснення правосуддя можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку, а не шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах: від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У зв`язку з цим, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законам порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Зазначене відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

В той же час, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку, шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України). Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 454/2843/15-ц (провадження №61-1281 св 17)

Як роз`яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Відповідно до пункту третього п.1 ч.1 ст.186 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з предмету позову та суб`єктивного складу сторін, суддя приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадженні у цивільній справі за позовом Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета (громадянина України ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки рішення судів і відповідно до них дії або бездіяльність суддів з питань здійснення правосуддя можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку, а не шляхом звернення до суду з відповідним позовом, тому заявлені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 19, п.1 ч.1 ст.186, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

п о с т а н о в и в :

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета (громадянина України ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я