Справа № 131/1398/21
провадження № 2/136/537/21
УХВАЛА

іменем України

29 грудня 2021 року м. Липовець

Суддя Липовецького районного суду Вінницької області Шпортун С.В., отримавши та розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Іллінецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до розпорядження голови Іллінецького районного суду Вінницької області Балтак Д. від 20.12.2021 на розгляд Липовецького районного суду Вінницької області надійшла вищевказана позовна заява за підсудністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 ЦПК України справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України, повинна бути прийняття до провадження судом, якому вона надіслана.

Судом встановлено, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Іллінецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, Іллінецьким районним судом Вінницької області не було відкрито.

Відповідно до приписів ст.33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

За таких обставин, суд вважає за необхідне прийняти до провадження Липовецького районного суду вищевказану позовну заяву.

Вирішуючи питання по відкриття провадження за позовом судом встановлено, що позовну заяву подано без додержанням вимог викладених у ст. 175 ЦПК України.

Так, в порушення п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, у позові не повністю зазначено повне найменування (для юридичної особи - Іллінецька міська рада) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), офіційну електронну адресу та адресу електронної пошти.

На виконання вимог п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України позивачами визначено ціну позову, який підлягає грошовій оцінці - 179 132, 08 грн. відповідно до Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

У той же час від вказаної суми залежить розмір судового збору, що визначається за правилами Закону України «Про судовий збір» для фізичних осіб, зокрема із позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою сплачується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.

Судом встановлено, що кожним із позивачів сплачено при пред`явленні позову судовий збір по 895,67 грн, про що додано платіжні документи до позовної заяви, у той же час позивачами не враховано, що мінімальний розмір судового збору має становити 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908, 00 грн., отож кожному із позивачів слід доплатити 12, 33 грн.

Крім цього, судом встановлено, що позивачі звернулись до суду із позовом, в якому просять суд вирішити вимоги щодо визнання за кожним із них права власності на Ѕ частку земельної ділянки, площею 0,0712 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :05:003:1926, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Водночас із позовної заяви та доданих до неї документів позивачем не наведено обставин та доказів, що їх таке право оспорюється чи не визнається органом місцевого самоврядування, якого позивачі визначили відповідачем у справі, що є порушенням п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України.

Крім цього, позивачами не враховано, що стаття 120 ЗК України від 25.10.2001 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин із кожним із позивачів, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.

У той же час позовна заява та додані до неї документи не містять жодних обставин та доказів на яких підставах володіли земельними ділянками попередні власники нерухомого майна (часток житлових будинків), що позивачі придбали (набули), обставини що ускладнюють реалізацію позивачами своїх прав визначених нормами ЗК України за таких обставин, що також є порушенням п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України).

Також слід зазначити, що позивачами у порушення п.6, 7 ч.3 ст.175 ЦПК України, не зазначено відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися.

Крім цього, суд звертає увагу, що положеннями пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визначено, що позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову.

Судом встановлено, що позивачі у позовній заяві порушили правила об`єднання позовних вимог, оскільки пред`являючи вимоги до одного відповідача, кожен із позивачів претендує на окрему частку об`єкта нерухомого майна у вигляді частки земельної ділянки, яка розташована під часткою належного кожному із них житлового будинку, що вказує на відсутність спільності предмета позову.

Виходячи із приписів ЦПК України, можливість колективного звернення до суду за захистом порушених, невизнаних чи оспорюваних прав не визначено, що позивачами не враховано при зверненні до суду із даним позовом.

Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Зважаючи на те, що нормами чинного законодавства не передбачено можливості вирішення питання про відкриття провадження у справі за позовною заявою, яка не відповідає вимогам закону, тому суд надає позивачам строк для усунення зазначених вище недоліків.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 260 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Іллінецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, - прийняти до провадження Липовецькогог районного суду Вінницької області, якому вона надіслана за підсудністю.

Залишити без руху позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Іллінецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, - надавши позивачам строк для усунення недоліків тривалістю 10 днів з дня отримання ухвали.

Роз`яснити, що якщо позивачі не усунуть недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона буде вважатись неподаною і повернеться.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя С.В. Шпортун