Постанова

Іменем України

10 березня 2021 року

м. Київ

справа № 191/3346/17

провадження № 61-18224св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Амас-Енергія»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року в складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАС-ЕНЕРГІЯ» (далі - ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ») про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористані дні відпустки, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з липня 2007 року він працював у ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» на посаді наповнювача балонів, однак із червня 2016 року заробітна плата йому не виплачувалася.

У жовтні 2016 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням з 14 жовтня 2016 року (без урахування чотирнадцятиденного строку попередження роботодавця).

Адміністрація підприємства повідомила його про звільнення та пообіцяла повернути трудову книжку.

Посилаючись на те, що фактично з ним не проведено розрахунок у зв`язку зі звільненням, не ознайомлено з наказом про звільнення та не видано трудову книжку, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив:

- зобов`язати відповідача видати йому трудову книжку з відповідними записами про роботу та причину звільнення;

- стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період із травня 2016 року до 15 жовтня 2016 року у розмірі 6 675,00 грн та компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 4 194,16 грн;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (по день фактичного розрахунку), який станом на 05 грудня 2018 року становить 36 544,48 грн;

- стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди в розмірі 4 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

05 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» видати ОСОБА_1 трудову книжку з відповідними записами про роботу та причину звільнення.

Стягнуто з ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період із травня 2016 року до 15 жовтня 2016 року у розмірі 6 675,00 грн, відпускні у розмірі 4 194,16 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку в сумі 36 544,48 грн та компенсацію моральної шкоди в сумі 4 000,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про порушення трудового законодавства з боку відповідача щодо невиплати заробітної плати ОСОБА_1 , що є підставою для стягнення з ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» на користь позивача заборгованості по заробітній платі з травня 2016 року до 15 жовтня 2016 року у сумі 6 675,00 грн. Оскільки відповідач у день фактичного звільнення позивача не видав останньому належно оформлену трудову книжку і не провів із ним розрахунок у строк, передбачений статтею 116 КЗпП України, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 15 жовтня 2015 року до 05 грудня 2018 року у розмірі 36 544,48 грн.

За період із жовтня 2015 року до вересня 2016 року (249 робочих днів) позивач не використав 48 днів щорічної основної відпустки та при звільненні роботодавець не виплатив грошову компенсацію за всі невикористані дні відпустки, а тому суд стягнув з відповідача грошові кошти у сумі 4 194,16 грн (з розрахунку 21 757,20 грн (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) : 249 (робочі дні за період з жовтня місяця 2015 до вересня 2016 року) х 48 (дні щорічної відпустки)).

Суд визнав обґрунтованою вимогу про компенсацію моральної шкоди у заявленому розмірі, оскільки внаслідок порушення трудових прав позивача останній не міг працевлаштуватися на роботу, отримувати заробітну плату у зв`язку з відсутністю трудової книжки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» задоволено.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровська від 05 грудня

2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутній наказ про звільнення ОСОБА_1 з ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ», а також заява позивача про звільнення з займаної посади за власним бажанням, а тому останній не довів порушення його трудових прав. У зв`язку з наведеним апеляційний суд визнав позов необґрунтованим.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 касаційна скарга, в якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд, установивши, що відсутні докази звільнення його з займаної посади, не врахував, що обставини звільнення не впливають на позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період із травня 2016 року до 15 жовтня 2016 року та компенсації за невикористані дні відпустки. Відповідач не заперечував, що в означений період сторони перебували у трудових відносинах. Крім того, апеляційний суд не вказав підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди. Однією з підстав відшкодування моральної шкоди було те, що у зв`язку з невиплатою заробітної плати та неврахуванням йому страхового стажу йому завдано моральних страждань. З вини роботодавця судам попередніх інстанцій не було надано його особової справи у зв`язку з її відсутністю.

У травні 2020 року від представника ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. Суд апеляційної інстанції установив, що позивач не довів, що він був звільнений із займаної ним посади, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження цього, у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання видачі трудової книжки з відповідними записами про звільнення. Крім того, позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі була заявлена позивачем як похідна вимога у зв`язку зі звільненням. Заперечуючи проти вказаної вимоги, відповідач надав суду табелі обліку робочого часу та розрахункові відомості, з яких вбачається, що позивач був відсутній на робочому місці у період із липня 2016 року з невідомих причин. Ця обставина додатково підтверджується довідкою Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 12 вересня 2019 року про те, що з 01 липня 2016 року ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» не здійснює нарахування заробітної плати працівнику ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю його на робочому місці та невиконанням обов`язків з 01 липня 2016 року до 31 березня

2019 року.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що наказом ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» від 01 вересня 2007 року № 01/07 ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду оператора АГЗС з 01 липня 2007 року з окладом згідно штатного розпису.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 отримував доходи від ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ».

Згідно з даними Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5), довідками щодо розподілу виплат ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» та табеля обліку робочого часу середня заробітна плата ОСОБА_1 за 2016 рік складала

1 500,00 грн, останнє нарахування заробітної плати ОСОБА_1 відбулося 06 травня 2016 року за 4-й місяць 2016 року в сумі 506,52 грн.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення відповідачем вимог трудового законодавства щодо невиплати заробітної плати ОСОБА_1 , що є підставою для стягнення з ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період із травня 2016 року до 15 жовтня 2016 року у сумі 6 675,00 грн. Оскільки відповідач у день фактичного звільнення позивача не видав останньому належно оформлену трудову книжку і не провів із ним розрахунок у строк, передбачений статтею 116 КЗпП України, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 15 жовтня 2015 року до 05 грудня 2018 року у розмірі 36 544,48 грн. За період із жовтня 2015 року до вересня 2016 року (249 робочих днів) позивач не використав

48 днів щорічної основної відпустки та при звільненні роботодавець не виплатив грошову компенсацію за всі невикористані дні відпустки, а тому суд стягнув з відповідача грошові кошти у сумі 4 194,16 грн (з розрахунку 21 757,20 грн (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) : 249 (робочі дні за період з жовтня місяця 2015 до вересня 2016 року) х 48 (дні щорічної відпустки)). Суд першої інстанції визнав обґрунтованою вимогу про компенсацію моральної шкоди у заявленому розмірі, оскільки внаслідок порушення трудових прав позивача останній не міг працевлаштуватися на роботу, отримувати заробітну плату у зв`язку з відсутністю трудової книжки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог. Апеляційний суд зазначив, що в матеріалах справи відсутній наказ про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади у ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ», а також заява позивача про звільнення з роботи за власним бажанням, а тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача видати позивачеві трудову книжку з відповідними записами про роботу та причину звільнення, стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування компенсації моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що 14 жовтня 2016 року він був звільнений за власним бажанням без урахування чотирнадцятиденного строку попередження роботодавця, у зв`язку з чим він просив зобов`язати відповідача видати йому трудову книжку з відповідними записами про роботу та причину звільнення, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористані дні відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію моральної шкоди.

У частині першій статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частині перша статті 94 КЗпП).

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина перша статті 115 КЗпП).

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та ін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 12 ЦПК України).

У статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції 20 липня 2018 року та 28 вересня 2018 року позивач подав клопотання про витребування доказів, у яких просив витребувати у відповідача оригінали первинних документів на підставі, яких створювалися відомості розподілу витрат та необхідні додатки до цих документів, довідку про середньомісячну заробітну плату за період із

01 січня 2016 року до 01 червня 2016 року, особову картку найманого працівника (форма П-2), книгу обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, книгу наказів за період із травня 2015 року до серпня 2018 року, штатний розпис підприємства на

2016 рік, копії листків тимчасової непрацездатності позивача за січень-грудень

2016 року.

Заперечуючи проти позову, представник ТОВ «АМАС-ЕНЕРГІЯ» надав суду відзив, у якому зазначав, що позивач часто був відсутнім на робочому місці без повідомлення про причини неявки, однак жодних заяв про звільнення на підприємство не надходило. До відзиву приєднано відомості розподілу виплат і табелі робочого часу. Усупереч нормам процесуального права суд першої інстанції не розглянув клопотання позивача про витребування доказів та не звернув увагу, що наявних у матеріалах справи доказів недостатньо для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції зазначеного порушення суду першої інстанції не усунув, клопотання позивача про витребування доказів не врахував.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що рішення та постанова судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм процесуального права, а тому вони підлягають скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

05 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня

2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов