Справа №263/3037/18
Провадження №2/263/37/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Васильченко О.Г., за участю секретаря судового засідання Федоренко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та поновлення строків звернення до суду,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 16.03.2018 року звернувся до суду з позовом, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В ході розгляду справи позивачем неодноразово /чотири рази/ були уточнені позовні вимоги, останній раз 25.03.2020 року /а.с.43 т.2/. В позові від 25.03.2020 року ОСОБА_1 просив суд: - поновити пропущені строки для звернення до суду та визнати їх причину поважною; - визнати незаконним та скасувати наказ №205/к від 30.10.2017 року «По особистому складу» в частині розпорядження: звільнити ОСОБА_1 №6835, заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа» у зв`язку із скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці - визнати незаконним та скасувати наказ М243 від 02.06.2017р. «Про скорочення посади», яким затверджено штатний розпис підприємства, про скорочення ОСОБА_1 з посади заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа»; - поновити його на посаді заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа». Стягнути з ККП «Маріупольтепломережа» на його користь грошову суму, витрачену на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. - рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа» визначити до негайного виконання.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, суду пояснив, що він з 18 лютого 2016 року працював на посаді заступника директора з безпеки в ККП «Маріупольтепломережа». Наказом № 205/к від 30.10.2017 року він був звільнений з посади заступника директора з безпеки у зв`язку із скороченням штату працівників п1 ст.40 КЗпП України, про що зроблений відповідний запис у трудовій книжці. Підставою для звільнення став наказ №243 від 02.06.2017 року «Про скорочення штату» яким затверджено штатний розпис підприємства та яким попередньо скорочено посаду заступника директора з безпеки ККП «МТМ». 12.06.2017 року йому було вручене повідомлення про звільнення від 08.08.2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Після чого він знаходився у відпустці, на лікарняному, потім ним було подана заява про скорочення строку звільнення, у зв`язку з прийомом на другу роботу, 30.10.2017 року він був звільнений з вказаній посади. Відразу після звільнення він приступив до роботи на другому підприємстві де працює на теперішній час. Позивач зазначив, що він був ознайомлений з наказом про звільнення та йому було вручено трудову книжку 30.10.2017 p., а тому у цей же час він дізнався про своє порушене право та йому було відомо про те,що він повинен був звернутися до суду у місячний термін, тобто 30.11.2017р.В період з 30.05.2017 року коли він дізнався про скорочення штату, та потім після ухвалення наказу від 02.06.2017 року, він був не згоден зі скороченням штату та звернувся до керівництва підприємства зі службовою запискою від 30.05.2017 р. №703 з проханням надати відповідні документи, їх копії, на підставі чого скоротили його посаду, зняли надбавки на заробітну плату, чому створено дві паралельні ланки заступників, вважає що у діях начальника ККП «МТМ» є ознаки корупційних дій, та між ним та начальником є конфлікт інтересів. З цього приводу він у липні, серпні 2017 року звертався із заявою до Національного Агентства з питань запобігання корупції. 19.08.2017 року отримана відповідь про те, що його заява розглянута, зроблений висновок, що у заяві не викладено обставин та конкретних фактів, що можуть свідчить про вчинення саме корупційних або пов`язаних із корупцією правопорушень, що можуть бути перевірені НАЗК відповідно до закону. Також ним отримана відповідь від НАЗК про те, що його звернення в межах повноважень направлено до Держпраці. Згідно Акту Головного Управління Держпраці у Донецької області від 17.08.2017 року проведена перевірка додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю ККП «Маріупольтепломережа», за результатами проведеної перевірки, питань, які були предметом перевірки, порушень законодавства про працю не встановлено. Також він багаторазово звертався зі скаргами та проханням запобігти неправомірним діям ККП «МТМ» до Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області (27.07.2017 p.), на урядову гарячу лінію з питань корупції, до міського голови ОСОБА_2 (01.08.2017 p.), однак отримав тільки відписки, що або перевірять, або не вбачають противоправних дій. До суду у передбаченому законом порядку и встановлені законом строки в суд після звільнення 30.10.2017 року, він не звернувся, не звернувся також в 2018 році при зверненні до суду з даним позовом з заявою про продовження строку звернення до суду та визнання причини поважною, зробив це тільки в 2020 році в судовому засіданні при уточненні позовних вимог. Вважає, що ним пропущений строк для звернення до суду з поважної причини, оскільки він звертався в інші органи, до адвоката для захисту своїх прав. Суду пояснив, що він у січні 2018 року звертався до Держпраці, однак надати суду точні дати отримання відповіді не може. До суду ним був поданий позов, в якому він вказав про незаконність звільнення його з посади з підстав незаконності скорочення штату на підприємстві, а саме скасування приказу про скорочення штату працівників № 243 від 02.06.2017 року , однак в судовому засіданні пояснив та уточнив позовні вимоги, наполягав на скасуванні наказу про скорочення штату та його звільнення з посади з тих підстав, що між ним та начальником ККП «МТМ» є конфлікт інтересів. Вважає його звільнення с посади незаконним, тому що на нього, як заступника начальника з безпеки, були покладені обов`язки уповноваженої особи з питань виконання антикорупційної програми підприємства. Ним була подана заява на ім`я начальника ККП «Маріупольтепломережа» про незгоду зі скороченням штату, тому вважає що є конфлікт інтересів між ним та начальником. Він звернувся до НАЗК, тому він вважає, що не міг був звільнений с займаної посади начальником ККП «МТМ». Крім того зазначив, що при його звільненні не враховано, що він мав переважне право в залишенні на роботі, як ветеран військової служби, вважає що його звільнення відбулося з порушенням порядку встановленого трудовим законодавством, оскільки відповідач не з`ясував, чи мав позивач переважне право залишення на роботі.

В судовому засіданні підтримав позовні вимоги викладені в позові від 25.03.2020 року, просив суд їх задовольнити.

Представник позивача адвокат Івашина О.О. підтримала заявлені вимоги, суду пояснила, що між позивачем та керівником підприємства є конфлікт інтересів, тому вважає звільнення незаконним.

Представники відповідача ККП «Маріупольтепломережа» в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримали доводи та заперечення які відповідач надав суду. В запереченнях відповідач зазначив, що вважає позов таким що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

По-перше: відповідач зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовною заявою про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом про звільнення 30.10.2017р. та у той самий день було вручено трудову книжку, що підтверджується записом у журналі видачі трудових книжок за №1134. Таким чином, він дізнався про своє порушене право 30.10.2017 р., а отже до суду з позовною заявою про поновлення на роботі він мав звернутися у строк до 30.11.2017р. З позовною заявою про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звернувся до суду 16.03.2018р., тобто вже з пропуском строків на звернення до суду, однак в позовній заяві ним не ставилося питання про поновлення строку звернення до суду. Тільки після заяви відповідача про застосування строку позовної давності, позивач 25.03.2020 р. зазначив вимоги про поновлення строків звернення до суду.

25.03.2020 р. позивачем подано вчетверте уточнену позовну заяву, у якій позивач змінює предмет позову та просить суд поновити строки на звернення до суду, т.б. протягом двох років при розгляді справи в суді, позивачем це питання на ставилося.

Відповідач зазначає, що подібні вимоги є безпідставними, оскільки позивач мав право звертатися до суду з подібною заявою у строк до 30.11.2017 р., а не за спливом 28 місяців з дня ознайомлення з наказом про звільнення та отримання ним трудової книжки, навіть незважаючи на те, що протягом цього часу на розгляді у суді перебувала позовна заява. Позивачем не наведено та документально не обґрунтовано поважність причин, які завадили йому своєчасно скористатися своїм правом на захист порушеного трудового права, факт звернення за консультацією до адвоката не свідчить про поважність пропуску строку. Позивачем не надано доказів, якими підтверджується той факт, що він звертався за консультацією або правовою допомогою до адвоката З метою перевірки зазначених позивачем обставин, відповідач звернувся до адвоката з листом від 31.03.2020 р., у якому просив надати інформацію та відповідні підтверджуючі документи, які стосуються звернення позивача до нього за консультацією/правовою допомогою. Відповідач не отримав жодної відповіді від адвоката Богославця М.М., що можна розцінювати як доказ того, що позивач не має документальних доказів свого звернення до адвоката, а отже у позивача відсутні будь-які поважні причини для поновлення строку звернення до суду за захистом своїх трудових прав. Крім того, зазначає, що відповіді НАЗК від 19.08.2017 р та Держпраці від 17.08.2017 року за заявою позивача отримана до його звільнення з посади.

Стосовно службової записки №703 від 30.05.2017 року щодо наявності у діях керівника підприємства корупційної складової, в запереченнях відповідач зазначає, що позивачу було роз`яснено, що відповідно до вимог чинного законодавства питання щодо визначення організаційної структури, встановлення чисельності працівників та штатного розпису є правом підприємства, тобто власник або уповноважений ним орган при здійсненні господарської діяльності та визначенні напрямків розвитку підприємства має право на власний розсуд приймати рішення про штат та чисельність працівників підприємства.

Згідно п. 3.3 Статуту ККП «Маріупольтепломережа» підприємство очолює директор, який діє на основі єдиноначальності. Пунктами 3.5.5 та 3.5.6 Статуту закріплено, що директор самостійно веде прийом та звільнення працівників, а також затверджує структуру підприємства та штатний розпис за узгодженням із заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, що курирує комунальну сферу. Головний бухгалтер і заступник директора призначаються директором за узгодженням із заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, що курирує комунальну сферу (п.3.4 Статуту).

Відповідно до вимог чинного законодавства питання щодо визначення організаційної структури, встановлення чисельності працівників та штатного розпису є правом підприємства, тобто власник або уповноважений ним орган при здійсненні господарської діяльності та визначенні напрямків розвитку підприємства має право на власний розсуд приймати рішення про штат та чисельність працівників підприємства.

Законом України «Про запобігання корупції» визначено, що корупція це використання особою, зазначеною у ч. 1 статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей.

У службовій записці, про яку вказує ОСОБА_1 відсутня корупційна складова. Питання оптимізації штатного розпису підприємства регулюються трудовим законодавством, а отже викладені вказівки на можливі неправомірні дії є безпідставними, а порушення п. 1, 3, 5 ст. 3 Розділу 5 Типової антикорупційної програми юридичної особи, затвердженої рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 75 від 02.03.2017 р. не вбачається.

Наказом №235 від 30.05.2017 Про зміну штатного розкладу підприємства було введено до штатного розкладу керівних робітників, спеціалістів, професіоналів підприємства штатні одиниці заступника директора з виробництва, головного економіста, заступника директора по інвестиціям та розвитку, помічника керівника, начальника служби безпеки.

З метою доведеності у діях керівника підприємства корупційної складової під час прийняття рішення та проведення скорочення штатної чисельності робітників підприємства, ОСОБА_1 звертався з відповідною заявою до Національного агентства з питань запобігання корупції. Позивач зазначає, що відповідно до вимог ст.53 Закону України «Про запобігання корупції» він вважає себе викривачем корупційних діянь, а отже не може бути звільнений або примушений до звільнення, однак 19.08.2017 р. за №30-14/2957/17 Департаментом з організації роботи запобігання та виявлення корупції Національного агентства з питань запобігання корупції було надано відповідь, згідно до якої зазначено, що викладені в заяві обставини не можуть свідчити про вчинення керівником підприємства корупційних або пов`язаних із корупцією правопорушень. Також отримана відповідь від НАЗК про те, що звернення ОСОБА_1 в межах повноважень НАЗК направлено до Держпраці

Відповідач в запереченнях, представники відповідача в судовому засіданні, також зазначили, що в період з 02.08.2017 по 17.08.2017 за заявою позивача на підприємстві було проведено позапланову перевірку Головного управління Держпраці у Донецькій області щодо додержання ККП Маріупольтепломережа законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування та за результатами перевірки складено акт №05-20-3358/0030 від 17.08.2017. Під час перевірки досліджувалися документи, які безпосередньо стосуються скорочення штатної чисельності на підприємстві, зокрема і посади, на якій працював позивач, скасуванні виплати надбавки за високі досягнення у праці, заборони використання службового транспорту та мобільного зв`язку тощо. В акті перевірки зазначено, що підприємством не допущено порушень законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування. З зазначеним документом позивач також був ознайомлений, оскільки перевірка проводилася за його заявою, а отже позивач у жовтні 2017 р. звертався до територіальної інспекції з питань праці вже розуміючи той факт, що вже було проведено перевірку з боку Головного управління Держпраці у Донецькій області та не виявлено у діях відповідача жодних порушень.

Відповідач не погоджується з доводами позивача про те, що на час скорочення посади, на якій він працював він мав переважне право на залишення на роботі. В запереченнях та судовому засіданні представники відповідача зазначили, що з метою виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі під час вивільнення роботодавець робить порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників,в процесі якого враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

У статті 42 КЗпП України мова йде про переважне право на залишення на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації робітників. Щодо тривалого безперервного стажу на підприємстві, то відповідач звертає увагу суду на те, що позивач на посаді заступника директора з безпеки працював з18.02.2016 р., а до цього часу обіймав посаду інженера з цивільного захисту.

Порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці необхідно здійснювати при наявності певної кількості працівників і лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, чи користується хтось переважним правом на залишення на роботі згідно ч.2. ст.42 КЗпП України. У випадку зі звільненням позивачем, мова йде про одного кандидата, тому порівняльний аналіз кваліфікації, зробити не було можливим.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про звільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Від усіх запропонованих вакансій ОСОБА_1 відмовився, що засвідчує його власноручний підпис (03.08.2017, 07.08.2018, 11.08.2017, 30.10.2017). Крім того ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про скорочення строку попередження при звільненні, просив його звільнити у зв`язку з прийомом на другу роботу.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підтримали заперечення за позовом, просили суд відмовити в задоволенні позову, відмовити в поновленні строку для звернення до суду ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши надані суду матеріали, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав :

Згідно вимог ст. 81 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно вимог ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Судом встановлено, що позивач з 03.10.2011 року працював на підприємстві ККП «Маріупольтепломережа» на посаді інженера, 18.02.2016 року був переведений на посаду заступника директора з безпеки /а.с.85 т.1/.

Згідно наказу від 23.02.2016 року на ОСОБА_1 покладені обов`язки уповноваженої особи відповідальної за реалізацію Антикорупційної програми ККП «Маріупольтепломережа» / а.с.17 т.1/.

Наказом ККП «Маріупольтепломережа №235 від 30.05.2017 Про зміну штатного розкладу підприємства було введено до штатного розкладу керівних робітників, спеціалістів, професіоналів підприємства штатні одиниці заступника директора з виробництва, головного економіста, заступника директора по інвестиціям та розвитку, помічника керівника, начальника служби безпеки.

Суду наданий наказ ККП «Маріупольтепломережа» №243 від 02.06.2017 Про скорочення штату на підставі ст.40 КЗпП України за погодженням з первинною профспілковою організацією з 08.08.2017 у штатному розкладі підприємства скорочено посади - головного інженера, першого заступника директора, заступника директора з загальних питань, заступника директора з економіки та фінансів, заступника директора з транспорту, заступника директора з безпеки. /а.с.121 т.1/

Судом встановлено, що з вказаним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 12.06.2017 року після виходу з лікарняного, був попереджений про звільнення за ст.40 п.1 КЗпП України 12.06.2017 року, про ще мається його особистий підпис на повідомленні. /а.с.148 т.1/. Від усіх запропонованих вакансій ОСОБА_1 відмовився, що засвідчує його особистий підпис на повідомленнях від 03.08.2017, 07.08.2018, 11.08.2017, 30.10.2017.

Після цього, позивач неодноразово знаходився на лікарняному, у відпустці. /а.с.129-133 т1/.

30.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до директора ККП «Маріупольтепломережа» із заявою у якій просив перенести дату звільнення у зв`язку зі скороченням посади з 09.11.2017 року на 30.10.2017 року, скоротити строк попередження про звільнення та звільнити його / а.с.134 т.1/.

30.10.2017 року, згідно наказу № 205 /к «по особистому складу» від 30.10.2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа» у зв`язку із скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці, з ним проведений розрахунок /а.с.122 т.1/.

Суду наданий висновок /відповідь на заяву ОСОБА_1 / Національного агентства з питань запобігання корупції від 19.08.2017 року за підписом Керівника Департаменту, у якому вказане - НАЗК розглянуто заяву ОСОБА_1 від 10.08.2017 року щодо можливих противоправних дій директора ККП «Маріупольтенломережа», та зазначено , що частинами другою та п`ятою статті ІІ Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) передбачено, що в державних, комунальних підприємства, у яких державна або комунальна частка перевищує 50 відсотків (за умови відповідності критеріям, визначеним Законом) - юридичних особах, які є учасниками попередньої кваліфікації, учасниками процедури закупівлі відповідно до закону України «Про здійснення державних купівель» (якщо вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг), робіт дорівнює або перевищує 20 мільйонів гривень) приймаються антикорупційні програми та для їх реалізації призначається Уповноважений.

Згідно зі статтею 64 Закону, Уповноважений є посадовою особою юридичної особи, що призначається відповідно до законодавства про працю керівником юридичної особи або її учасниками (засновниками) у пор| передбаченому ухваленою антикорупційною програмою. Отже, антикорупційне законодавство визначає саме призначення особи на посаду Уповноваженого відповідно до законодавства про працю, а не покладання виконання обов`язків /визначення) на одного з працівників юридичної особи. Також у частині четвертій статті 64 Закону зазначено, що несумісною діяльністю Уповноваженого є робота на посадах, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, а також будь-яка інша діяльність, яка становить реальний чи потенціальний конфлікт інтересів з діяльністю юридичної особи у разі виникнення обставин несумісності Уповноважений у дводенний строк виникнення таких обставин зобов`язаний повідомити про це керівника юридичної особи з одночасним поданням заяви про розірвання трудового договору за власною ініціативою. Частиною п`ятою статті 64 Закону передбачено, що Уповноважений може бути звільнений з посади достроково, зокрема, в разі розірвання трудового договору з ініціативи керівника юридичної особи або її засновників (учасників). Особа, яка працює на посаді Уповноваженого в юридичній особі, зазначений у частині другій статті 62 цього Закону, може бути звільнена за умови на згоди Національним агентством. Таким чином, у відповіді зазначають, що Законом визначено надання Національним агентством згоди на звільнення Уповноваженого, який призначений відповідно до законодавства про працю та виключно в юридичних особах, що відповідають критеріям, зазначеним у частинах другій та п`ятій статті 62 Закону.

НАЗК повідомляє, що у заяві ОСОБА_1 від 17 липня 2017 року зазначено, що він займає посаду заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа», що виключає законні підстави для призначення його на посаду Уповноваженого, відповідно прийняття рішення про звільнення та розірвання трудового договору з ініціативи керівника юридичної особи або її засновників не потребує отримання згоди Національного агентства.

Крім того, зазначено, що питання дотримання законодавства юридичними особам які використовують найману працю, відповідно до Порядку здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295, відносить компетенції інспекторів Державної служби України з питань праці.

Щодо порушення антикорупційного законодавства директором ККП «Маріупольтепломережа» НАЗК повідомляє, що статтею 22 Закону передбачено, що особам, зазначеним у частині першій статті 3 цього забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, у тому числі використовувати будь-яке державне чи комунальне майно або кошти в приватних інтересах. Відповідно до статті 1 Закону неправомірною вигодою є грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи не грошового характеру, які обіцяють, пропонують, надають або одержують без законних на те підстав.

В той же час НАЗК зазначає, що в заяві ОСОБА_1 не викладено обставин та конкретних фактів, що можуть свідчити про вчинення саме корупційних або пов`язаних із корупцією правопорушень, що можуть бути перевірені Національним агентством відповідно до Закону «Про запобігання корупції» / а.с.41-42 т1/.

Також у матеріалах справи є відповідь НАЗК про розгляд звернення ОСОБА_5 стосовно можливих противоправних дій директора ККП «Маріупольтепломережа» від 27.07.2017 р. відповідно до якої НАЗК направило зазначене звернення до Держпраці для розгляду в межах повноважень, звернув увагу на те, що у даному випаду це не компетенція НАЗК /а.с.43 т. 1/.

Відповідно до Акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 05-20-3358/0030 від 17.08.2017 року Головного Управління Держпраці у Донецької області за результатами проведення позапланового заходу, порушень законодавства про право ККП «Маріупольтепломережа не встановлено. /а.с.110-118 т.1/.

Позивачем надані суду копії його службових записок від 17.07.2017 р.,від 01.08.2017 р., від 02.08.2017 р., заява на ім`я Міського голови, у яких йдеться мова про надання йому даних інвентаризації, відповіді про виплату персональної надбавки, законності скорочення штату на ККП «Маріупольтепло мережа» /а.с.54-69 т.1/. На усі запити ОСОБА_1 у серпні 2017 року отримані відповіді.

Приймаючи до уваги вищезазначене, висновок НАЗК, висновки Акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №05-20-3358/0030 від 17.08.2017 року Головного Управління Держпраці у Донецької області, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 згідно наказу №205/к від 30.10.2017 року «по особистому складу» з посади заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа» у зв`язку із скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України та поновлення ти його на посаді заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа».

Також суд не знаходить підстав про визнання незаконним та скасування наказу № 243 від 02.06.2017 р. «Про скорочення посади», яким затверджено штатний розпис підприємства.

Позивачем суду не надано доказів неправомірності дій керівництва ККП «Маріупольтепломережа» відносно скорочення штату на підприємстві та незаконності звільнення позивача.

Судом встановлено та підтверджено у судовому засіданні позивачем, що саме у день звільнення 30.11.2017 року з ним проведений розрахунок, видана трудова книжка.

Таким чином позивач дізнався про своє порушене право 30.10.2017 р., а отже до суду з позовною заявою про поновлення на роботі він мав звернутися у строк до 30. 11.2017 року.

Однак позовна заява ОСОБА_1 про поновлення на роботі, скасування наказів про звільнення та скорочення штату подана до суду 16.03.2018 року. Позовна заява подана без зазначення питання про поновлення строку звернення до суду з поважних причин згідно вимог ст. 234 КЗпП України.

В ході підготовчого провадження , яке було закрито та справа призначена до судового розгляду згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27.11.2018 року, питання про поважність причин пропуску строків звернення до суду, також позивачем не ставилося. В ході судового розгляду протягом з 27.11.2018 року по 25.03.2020 року , позивачем ОСОБА_1 неодноразово відкладався розгляд справи, чотири рази подавалася уточнена позовна заява. Уточнені позовні заяви судом були прийняти до розгляду у судовому засіданні з метою не порушення права позивача на доступ до правосуддя. Тільки 25.03.2020 року в черговій уточненій позовній заяві позивач звернувся до суду з вимогою про визнання поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом та поновлення цього строку. Т.б. ні у підготовчому судовому засіданні з 16.03.2018 р., ні протягом судового розгляду справи з 27.11.2018 року по 25.03.2020 року, питання відносно поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом згідно вимог ст.234 КЗпП України позивачем не ставилося.

При цьому суд приймає до уваги той факт, що позивачем не надано ніяких пояснень стосовно причин поважності пропуску строку звернення його до суду з вищезазначеним позовом при судовому розгляді справи понад такого значного строку знаходження позову у суді з 16.03.2018 р. по 25.03.2020р., не надано пояснень чому саме позивач звернувся до суду з вимогою про поважність причин пропуску строку звернення до суду не в підготовчому судовому засіданні, а при судовому розгляді справи.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк, встановлений для звернення до суду, поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (з урахуванням практика її застосування Європейським судом з прав людини) передбачено обов`язок мотивувати судове рішення про поновлення пропущених строків на оскарження. Зокрема, Європейський суд з прав людини спеціально і однозначно висловився стосовно того, що національний суд зобов`язаний мотивувати поновлення строку на оскарження і пересвідчитись, що підстави для поновлення строку виправдовують втручання у принцип res judicata (параграф 47 рішення у справі "Устименко проти України", параграф 41 рішення у справі "Пономарьов проти України").

Крім того, відповідно до параграфа 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" національне законодавство на час подій не обмежувало дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення пропущеного строку. Сама концепція "поважних причин", згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою. За таких обставин для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на порушення, які допускали українські суди внаслідок необґрунтованості причин втручання у принцип res judicata. Як зазначено вище, окрему увагу ним було приділено випадкам, коли судді поновлювали строк без надання будь-яких додаткових пояснень про "поважні причини".

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року). У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Судом встановлено, що про наявність наказу про звільнення з посади позивачу було відомо у день звільнення 30.10.2017 року.

Суд критично відноситься до пояснень позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду протягом з дня звільнення 30.10.2017 року по день звернення до суду з позовом 16.03.2018 року. Позивач пояснив суду, що ним пропущений строк звернення до суду з позовом, вважає причини поважними, тому що він звертався за правовою допомогою до адвоката, із заявою до Міського голови м. Маріуполя, НАЗК, Держпраці. Однак ОСОБА_1 суду не надані докази звернення до адвоката, у матеріалах справи є заява до Міського Голови, НАЗК , Держпраці з яких вбачається, що позивач звертався у вказані ним органи ще у серпні 2017 року, т.б. за декілька місяців до дня звільнення - 30.10.2017 року, та ще до звільнення ним отримані відповіді відповідних органів. Твердження позивача про звернення до Держпраці у січні 2018 року не підтверджені, ніяких доказів отримання відповіді від зазначеного органу у 2018 році суду позивачем не надано. Судом встановлено, що відповідь цього органу, а саме акт перевірки підставою якої було звернення ОСОБА_1 від 17.08.2017 року, про висновки акту позивачу було відомо.

Відповідно до Постанови Верховного суду України від 05.07.2017 року по справі № 6-1033цс17 Верховного Суду України, норма ст.233 КЗпП України щодо порушення місячного строку звернення до суду є імперативною і підлягає застосуванню незалежно від клопотання будь якої сторони про її застосування чи незастосування. Нормі ЦК України на вказані правовідносини , які є трудовими і врегульовані спеціальним законом КЗпП України не поширюються . Строк для звернення до суду обчислюється з дня , коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, ст. 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків , встановлених ст. 233 цього кодексу, суд може поновити ці строки. Разом з тим , якщо строк звернення до суду , встановлений ст.233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Судом встановлено, та підтверджено ОСОБА_1 , що він був ознайомлений з наказом про звільнення 30.10.2017 року та у той самий день йому було вручено трудову книжку, що підтверджується записом у журналі видачі трудових книжок за №1134. Таким чином Позивач дізнався про своє порушене право 30.10.2017, а отже до суду з позовною заявою про поновлення на роботі він мав звернутися у строк до 30.11.2017р. Заява позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду подана в судовому засіданні 25.03.2020 року.

Приймаючи до уваги вищезазначене , обставини справи, суд прийшов до висновку, що оскільки позовну заяву ОСОБА_1 подано з пропуском встановленого ст.233 КЗпП України строку для звернення до суду, доказів поважності причин пропуску цього строку позивач суду не надав, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 258, 260, 263 ЦПК України, ст.ст.232,233,234 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» про визнання незаконним та скасування наказу №205/к від 30.10.2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа» у зв`язку із скороченням штату працівників, про визнання незаконним та скасування наказу №243 від 02.06.2017р. «про скорочення посади», яким затверджено штатний розпис підприємства про скорочення ОСОБА_1 з посади заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа», поновленні ОСОБА_1 на посаді заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа», поновленні строків звернення до суду в зв`язку з їх пропуском з поважних причин відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Якщо в судовому засіданнібуло оголошено лише вступнута резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Васильченко О.Г.