22-ц/804/577/21
237/5820/18

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„09 березня 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 237/5820/18
Номер провадження 22-ц/804/577/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М.,Попової С.А.
за участю секретаря: Грішко С.В.
учасники справи :
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 серпня 2020 року головуючого судді Сенаторова В.А. по цивільній справі про стягнення суми заборгованості за договорами позики, індексу інфляції за весь час прострочення,три проценти річних від простроченої суми,-
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов мотивований тим, що 11 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000 гривень. Про отримання зазначеної суми коштів відповідач склала розписку від 11 жовтня 2010 року. 01 листопада 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 100 000 гривень. Про отримання зазначеної суми коштів відповідач склала розписку від 01 листопада 2011 року. Строк повернення боргу сторони не встановлювали. 17 листопада 2017 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути суму боргу, однак ОСОБА_2 повідомила, що не буде повертати борг. 24 листопада 2017 року позивачем на адресу відповідача направлено повторну вимогу про повернення грошових коштів. Відповідач перестала реагувати на звернення позивача. З урахуванням викладеного, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики від 11 жовтня 2010 року та 01 листопада 2011 року в сумі 124 401 грн з урахуванням інфляційного збільшення боргу та 3% річних простроченої суми, та судові витрати у розмірі 1245 грн.
Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 11 жовтня 2010 року та 01 листопада 2011 року в сумі 120 000 грн, інфляційне збільшення боргу в розмірі 900 грн та 3% річних в сумі 3 501 грн, а всього 124 401 грн; судовий збір у розмірі 1 245 грн.
Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 16 грудня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 серпня 2020 року по даній справі залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що позивач ввів суд в оману, спотворюючи події та стверджуючи, що між ними було укладено договір позики, оскільки фактично вони уклали договір оренди земельної ділянки, яку позивач обробляв та отримував з неї прибуток.
Так, 11 жовтня 2010 року та 01 листопада 2011 року вона взяла у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000 грн та 100 000 грн відповідно, в рахунок орендної плати за земельну ділянку, яка належить їй на підставі державного акту серії ДН № 046447. На підтвердження цього вона передала зазначений державний акт на землю ОСОБА_1 , про що і вказано у зазначених розписках. Ніякі гроші в борг у ОСОБА_1 вона не брала, а він їй в борг їх не давав.В розписці про це і не зазначено, оскільки вказані грошові суми нею отримано від ОСОБА_1 в якості орендної плати за те, що він обробляв її земельну ділянку до 2019 року. Ані в розписках, а ніде інше не зазначалось, що ці кошти їй надавались в борг, не зазначався строк їх повернення або будь-які інші дані, які б свідчили, що вказані грошові кошти їй були надані ОСОБА_1 в борг.
З розписок, наданих позивачем, вбачається лише те, що ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_3 суми у 100 000 грн та 20 000 грн під земельний акт ДН № 046447. Ніяких зобов`язань по поверненню грошових коштів в розписках не прописано.
Посилаючись на ст. 1047 ЦК України, зазначає, що розписка про передання грошей може бути надана на підтвердження укладення договору позики, і сама по собі ні в якому разі не може розцінюватись як укладений договір позики. Тобто, в розписках не прописана суттєва ознака договору позику - строк повернення грошей, тому дані розписки за будь-яких підстав не можуть розглядатися як договори позики, про що зроблено висновок у постанові ВСУ від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Крім того, на її думку, позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду з даним позовом, передбачений ст. 257 ЦК України, оскільки відповідно до розписок наданих позивачем, ОСОБА_2 отримала грошові кошті 11 жовтня 2010 року та 01 листопада 2011 року.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивований законністю та обгрунтованістю рішення . Зокрема зазначив,що викладені в апеляційній скарзі обставини не відповідають дійсності, та спотворюються відповідачем по справі, аби уникнути відповідальності щодо повернення боргу. Так, відповідач не спростовує сам факт отримання грошей у розмірі 120 000 гривень, але при цьому посилається на нібито укладення між нами договору оренди земельної ділянки, яка їй належить, а отримані кошти в якості передплати за оренду. Він заперечує даний факт, та стверджує, що ніяких домовленостей між ними, що погашення заборгованості за договором позики буде здійснюватися в рахунок орендної плати не було. Більш того, у нього не перебувало в оренді в зазначені періоди будь-яких земельних ділянок, які б належали відповідачу по справі. Тому, посилання відповідача на неіснуючі обставини укладення договору оренди землі є лише спробою ввести суд в оману з метою уникнути відповідальності від погашення заборгованості. Зі змісту апеляційної скарги, долучених до неї документів, жодних фактичних даних або інших доказів того факту, що між відповідачем та позивачем укладено договір оренди землі, відповідачем не доведено. В той же час факт передачі відповідачу грошових коштів та її обов`язок повернути позику підтверджується розписками, складеними відповідачем власноруч. Строк повернення боргу сторони не встановлювали, але 17 листопада 2017 року він звернувся до відповідача з вимогою повернути суму боргу, однак ОСОБА_2 повідомила , що не буде повертати борг. 24 листопада 2017 року, ним на адресу ОСОБА_2 направлено повторну вимогу про повернення грошових коштів, про що свідчить квитанція про поштове відправлення. Строку звернення до суду з позовом не порушено, а вимога відповідача про застосування строку позовної давності, як підставу для відмови у позові є безпідставною. Апеляційна скарга є необґрунтованою, безпідставною, викладені обставини не відповідають дійсності. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ,рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу просив розглянути без його участі (а.с.109-111).
У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 24 лютого 2021 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм №3.9-13 за № 863 та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.124,128). В апеляційній скарзі просила розглянути скаргу за її відсутності, у зв`язку з діючими карантинними обмеженнями ( а.с.77-79 ). Надіслала на адресу суду апеляційної інстанції заяву про підтримання апеляційної скарги та про можливість розгляду справи за її відсутністю (а.с.124-127).
У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_3 та його представник адвокат Пономарьов Р.О. не з*явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 24 лютого 2021 року телефонограм, зареєстрованих в журналі телефонограм №3.9-13 за №№ 859,858 та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.122,123,125,129,130).
Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.
За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.
Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.
За таких обставин, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України , апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи .
У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами були укладені договори позики, за якими позивач ОСОБА_1 11 жовтня 2010 року передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000 грн, про отримання яких відповідач склала розписку від 11 жовтня 2010 року та 01 листопада 2011 року передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 100 000 грн, про отримання яких відповідач склала розписку від 01листопада 2011року (а.с.15-16).
Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання за договорами позики та не повернула запозиченні кошти за вимогою позивача, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом.Станом на день розгляду справи, борг позивачу ОСОБА_2 не повернула.
Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність існування між сторонами договірних правовідносин,що виникли на підставі розписок від 11 жовтня 2010 року та 01 листопада 2011 року ,і наявність у відповідача обов*язку повернути отримані у борг кошти на вимогу позивача.
З такими висновками суду не можна погодитись виходячи з наступного .
Згідно з п.2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 367 ЦПК України).
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України).
Розглядаючи позов,суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін,але в межах заявлених вимог .
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
З матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 2010 року ОСОБА_2 написала розписку про те,що бере у ОСОБА_1 20 000 грн та залишає в заставу державний акт ,серія ДН № 046447 (а.с.16) та 01 листопада 2011 року ОСОБА_2 написала розписку про те,що взяла у ОСОБА_4 суму 100 000 за земельний акт ДН № 046447,паспорт ВК 401504 (а.с.15)
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача борг за даними розписками від 11 жовтня 2010 року та від 01 листопада 2011 року з урахуванням інфляційного збільшення боргу та 3 % річних простроченої суми , зважаючи на те, що на вимогу позивача від 17 листопада 2017 року про повернення суми боргу, відповідач грошові кошти не повернув.
Відповідач, заперечуючи проти позову, вказував про те, що фактично між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки,яку позивач обробляв та отримував з неї прибуток та 11 жовтня 2010 року та 01 листопада 2011 року вона взяла у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000 грн та 100 000 грн відповідно ,в рахунок орендної плати за земельну ділянку ,яка належить їй на підставі державного акту серії ДН № 046447 ,на підтвердження цього вона передала зазначений державний акт на землю ОСОБА_1 ,про що і вказано у зазначених розписках. Ніякі гроші в борг у ОСОБА_1 вона не брала,а він їй в борг їх не давав. Ані в розписках, а ніде інше не зазначалось, що ці кошти їй надавались в борг, не зазначався строк їх повернення або будь-які інші дані, які б свідчили, що вказані грошові кошти їй були надані в борг. З розписок, наданих позивачем, вбачається лише те, що ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_3 суми у 100 000 грн та 20 000 грн під земельний акт ДН № 046447. Ніяких зобов`язань по поверненню грошових коштів в розписках не прописано.
Апеляційний суд, у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку,оцінив розписки від 11 жовтня 2010 року та 01 листопада 2011 року,надав оцінку всім наявним доказам, і дійшов висновку , що вони не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику, а лише підтверджують факт того, що ОСОБА_1 надав грошові кошти за земельний акт , а ОСОБА_2 не зобов*язувалася повернути отриману у борг суму коштів.
Таким чином, суд неправильно застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України і дійшов необґрунтованого висновку про доведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, чим мотивовано позов.
Зазначене кореспондується з Постановою Верховного від 22 серпня 2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18.
З урахуванням викладеного ,апеляційний суд вважає, що оскільки судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було неправильно застосовано норми матеріального права, то рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Доводі апеляційної скарги ,про те що позивачем пропущений строк позовної давності без поважної причини , оскільки ОСОБА_2 отримала грошові кошти 11 жовтня 2010 року та 01 листопада 2011 року , суд апеляційної інстанції відхиляє та відмовляє у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог ,що є самостійною підставою для цього .
Аргументи відзиву відхиляються судом апеляційної інстанції ,як такі ,що спростовуються дослідженими матеріалами справи .
На підставі ч.ч.1,2,13 ст. ст. 141, 382 ЦПК України апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ухвалюючи нове рішення у справі про відмову у задоволенні позову , вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1867,50 грн.
Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Заочне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 серпня 2020 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договорами позики, індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми відмовити .
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,ідентифікаційний код НОМЕР_1 ,який мешкає за адресою : АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ,яка мешкає за адресою : АДРЕСА_2 судові витрати, понесені у зв*язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 867 (одна тисяча вісімсот шістдесят сім) грн 50 коп .
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 17 березня 2021 року.
Судді: