Постанова

Іменем України

18 березня 2021 року

м. Київ

справа № 759/17450/14-ц

провадження № 61-7858св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О.,Немировської О. В., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 28 грудня 1999 року він перебував

у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

ОСОБА_1 зазначав, що за період шлюбу ними було побудовано нежитлову будівлю, розташовану на АДРЕСА_1 .

Вважав зазначену будівлю спільним майном подружжя.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд визначити за ним

та ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю, розташовану

на АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що спірний об`єкт нерухомості був побудований за її особисті кошти та є, як вона вважала, її особистою приватною власністю.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на об`єкт нерухомості, розташований на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада

2014 року у складі судді Кривов`яза А. П. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано право власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю, загальною площею 291,8 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне нерухоме майно було побудовано за особисті кошти ОСОБА_2 і вона особисто

є власником спірного майна з 01 квітня 2014 року.

Справа № 759/17450/14-ц розглядалася судами апеляційної та касаційної інстанцій неодноразово.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України задоволено.

Рішення Світошинського районного суду м. Києва від 05 листопада

2014 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

до ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 291,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким

у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду

м. Києва від 05 листопада 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави

в особі Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України задоволено. Рішення Святошинського районного суду

м. Києва від 05 листопада 2014 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності

на нежитлову будівлю, загальною площею 291,8 кв. м, що знаходиться

за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано та у цій частині ухвалено нову постанову, якою у задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на нежитлову будівлю загальною площею 291,8 кв. м,

що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що заявляючи позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності

на новостворений об`єкт нежитлової будівлі, остання будь-яких належних

та допустимих доказів того, що будівництво цього об`єкта здійснено

з дозволу відповідного органу контролю на виконання будівельних робіт

з затвердженням відповідної проектної документації, не надала, у зв`язку

із чим спірний об`єкт є самочинним будівництвом. Разом із тим, відсутні належні та допустимі докази того, що земельна ділянка, на якій збудовано спірне майно, у передбаченому законом порядку була надана ОСОБА_2 у власність або користування. У зв`язку із чим, суд першої інстанції вважав, що відсутні правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання права власності на спірну нежитлову будівлю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що справу, як вважав представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , було розглянуто неповноважним складом суду, оскільки з порушенням вимог процесуального закону, її заяву про відвід колегії суддів було залишено без розгляду.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вважав, що прокурором

не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором,

а також не обґрунтовано підстави звернення до суду, зокрема,

з апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду від імені суб`єктів владних повноважень, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які б підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва

у відповідності до статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Також, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 вважав, що судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин безпідставно застосовано положення статей 331, 376 ЦК України, оскільки приміщення під літерою «Б», загальною площею 291,8 кв. м, входить до складу приміщення під літерою «А», загальною площею 791,5 кв. м, та знаходиться за однією адресою: АДРЕСА_1 , і тому не може бути самочинно збудованим майном.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року було відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 759/17450/14-ц із Святошинського районного суду м. Києва.

У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У липні 2019 року до Верховного Суду надійшли відзиви заступника прокурора м. Києва та Державної архітектурно-будівельної інспекції України на касаційну скаргу, у яких зазначено, що оскаржуване судове рішення

є законним та обґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2008 року у справі № 2-3224/2008 ОСОБА_2 є власником нежилого приміщення громадського призначення за адресою: АДРЕСА_1 , другий поверх літера «А», загальною площею 791,5 кв. м (а. с. 13, 14, т. 1).

24 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування грошових коштів, відповідно до умов якого

ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі

1 000 000,00 грн (а. с. 40, 41, т. 1).

24 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір про спільну діяльність (а. с. 34-38, т. 1).

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору сторони зобов`язуються шляхом об`єднання майна та зусиль спільно діяти для досягнення наступної спільної цілі з будівництва господарським способом нерухомого майна,

а саме: нежитлової будівлі, загальною площею 291,8 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно додатку № 1 до договору про спільну діяльність від 24 листопада 2013 року № б/н, вартість ремонтно-будівельних робіт становила

976 000, 00 грн, які ОСОБА_2 сплатила у той же день ОСОБА_5 .

Відповідно до пункту 4.1.3 договору про спільну діяльність від 24 листопада 2013 року № б/н, строком завершення ремонтно-будівельних робіт було визначено 01 квітня 2014 року.

Пунктом 10.2 договору про спільну діяльність від 24 листопада 2013 року

№ б/н передбачено, що після проведення будівельних робіт власником об`єкта нерухомості буде ОСОБА_2 .

Здача об`єкта будівництва відбулась 01 квітня 2014 року, разом

із підписанням сторонами акта виконаних робіт до договору про спільну діяльність, об`єкт побудовано за особисті гроші ОСОБА_2 (а. с. 39, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновків, що касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню

не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази,

що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК Україниправо власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно

до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає

з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається

на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає

із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід

і припинення підлягають державній реєстрації.

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом частин четвертої, п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених

статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття

в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності

на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК Українисамочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним,

а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що

не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій

статті 376 ЦК Україниознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості

є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК Україниправо власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй

не належить.

Отже, відповідно до вказаних норм права, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником

та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 1328цс15, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 березня

2018 року у справі № 509/1784/17 (провадження № 61-2875св18), а також

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс15).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши відсутність будь-яких належних та допустимих доказів того, що будівництво спірного об`єкта нерухомості здійснено з дозволу відповідного органу контролю

на виконання будівельних робіт із затвердженням відповідної проектної документації та ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів того, що земельна ділянка, на якій збудовано спірне майно,

у передбаченому законом порядку була надана ОСОБА_2 у власність або користування, обґрунтовано вважав, що спірний об`єкт є самочинним будівництвом та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги про те, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Також є необґрунтованим посилання представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 у касаційній скарзі про те, що судом апеляційної інстанції не розглянуто заяву про відвід колегії суддів у складі: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І., оскільки ОСОБА_2 зазначену заяву подала поза межами строку, визначеного частиною третьою статті 39 ЦПК України та судом апеляційної інстанції виняткових випадків подачі заяви про відвід поза межами встановленого строку не було встановлено, тому ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року заяву ОСОБА_2 про відвід колегії судді у складі: Чобіток А. О.,

Немировської О. В., Ящук Т. І. у справі № 759/17450/14-ц залишено без розгляду.

Посилання у касаційній скарзі про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України у цій справі і подання відповідної апеляційної скарги колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але

не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом чи іншою заявою, скаргою повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися

як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності

чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло

із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно

не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься

в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано,

то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження 12-194гс19).

Судом апеляційної інстанції враховано та матеріалами справи підтверджено, що прокурор повідомляв відповідні органи про здійснення представництва їх інтересів у цій справі. Указані органи не висловлювали заперечень проти представництва їх інтересів прокурором. Державна архітектурно-будівельна інспекція України під час апеляційного перегляду справи підтримувала позицію щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції та необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у цій справі.

З урахуванням установлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин цієї справи позивачі не спростували наведені прокурором підстави для подання та розгляду апеляційної скарги останнього, що

у сукупності із вищезазначеним спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанцій залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович