ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1794/21 Справа № 214/3194/19 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 214/3194/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1
відповідач: Міністерство оборони України, Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року, яке ухвалене суддею Гринем Н.Г. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 жовтня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 1999 року по 2006 рік він проходив військову службу у Збройних силах України у військовій частині НОМЕР_1 , а 12 липня 2006 року був звільнений та виключений зі списків особового складу із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України.

Крім того, після звільнення військова частина повинна була видати позивачу речове майно в натуральному вигляді на суму 1200 грн. 79 коп.

Оскільки ані житла, ані речового майна протягом трьох років після звільнення позивачу надано не було, військовий прокурор Криворізького районного гарнізону звернувся до суду в інтересах позивача з відповідним позовом та рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2006 року №2-1563/2006 на користь позивача стягнуто з військової частини НОМЕР_1 речове майно в натуральному вигляді на суму 1200 грн. 79 коп.

Отримавши виконавчий лист, позивач пред`явив його до примусового виконання до Центрально-Міського відділу ДВС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, де постановою від 26 жовтня 2006 року відкрито виконавче провадження. При цьому, рішення суду було виконано лише 13 серпня 2009 року, після численних скарг та звернень позивача, на які він був вимушений витрачати власні кошти, зокрема, на написання звернень до різних інстанцій, оплату проїзду, витратних матеріалів.

З часу звільнення позивача з військової служби він неодноразово звертався до Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 та інших інстанцій, у тому числі й до Міністерства оборони України, щодо отримання житла, у зв`язку з чим вимушений був витрачати кошти на проїзд та виготовлення необхідних довідок, друкарські, поліграфічні послуги, канцелярію, сплату різного роду державних мит та судового збору.

17 серпня 2009 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним порушення Житловою комісією військової частини НОМЕР_1 та Криворізькою квартирно-експлуатаційною частиною району Міністерства оборони України строку забезпечення його житлом протягом трьох років після звільнення з військової служби, як це передбачено п.8 ч.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України». При цьому, для зазначених звернень позивач був змушений придбати ноутбук, принтер, картридж та підключитися до мережі Інтернет, що теж потягло за собою певні матеріальні затрати.

Впродовж розгляду позовної заяви позивача Дніпропетровським окружним адміністративним судом він неодноразово витрачав власні кошти на проїзд до м. Дніпро та навіть надавав власні кошти для направлення йому поштою постанови суду від 16 лютого 2010 року, однак отримав її лише 07 вересня 2010 року. Зазначеною постановою пред`явлений ним позов було задоволено: визнано протиправним порушення Житловою комісією військової частини НОМЕР_1 та Криворізькою квартирно-експлуатаційною частиною району Міністерства оборони України строку забезпечення його житлом.

В ході виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2010 року позивач неодноразово направляв звернення до різних інстанцій, на що витрачав власні кошти, а 05 листопада 2010 року звернувся до суду із позовом щодо зобов`язання Криворізької квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України придбати йому із сім`єю квартиру. Протягом тривалого часу суди відмовляли позивачу у відкритті провадження та лише після апеляційного оскарження, Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської відкрив провадження у справі за його позовом та 28 березня 2012 року ухвалив рішення про зобов`язання Криворізької квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України надати або придбати для позивача із сім`єю квартиру або інше житло в місті Кривому Розі, яке відповідатиме санітарним нормам з урахуванням встановлених законом норм жилої площі, та про зобов`язання Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , в межах її повноважень, погодити рішення Криворізької квартирно-експлуатаційної частин району Міністерства оборони України для надання житла.

Зазначене рішення суду протягом тривалого часу не виконувалося, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався із відповідними заявами та скаргами до різних інстанції, у тому числі до Центрально-Міського відділу ДВС, прокуратури Центрально-Міського району м. Кривого Рогу, Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, Міністерства оборони України, Криворізької прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері та до Генеральної прокуратури України щодо надання інформації про причини невиконання рішення, притягнення до відповідальності винних осіб Криворізької КЕЧР. Через нервове навантаження, тісні умови проживання позивач неодноразово перебував на амбулаторному лікуванні щодо гострого респіраторного захворювання, гострого трахеїту.

У серпні 2013 року в телефонному режимі від паспортиста Військової частини НОМЕР_1 позивач дізнався, що йому розподілене житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а квартирна справа направлена до виконкому, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до різних інстанцій щодо отримання інформації про те, чи введений в експлуатацію будинок АДРЕСА_2 та чи придатна для проживання квартира АДРЕСА_3 , яка розташовано у ньому. На ці звернення та на особисту явку до зазначених державних органів позивач витрачав власні кошти та час, а у період з 24 січня 2014 року по 03 лютого 2014 року через нервове навантаження та погані умови проживання перебував на амбулаторному лікуванні у КУ ЦП МСД №4 м. Кривого Рогу із діагнозом: гострий бронхіт.

У грудні 2013 року позивач звернувся із запитами про надання публічної інформації до Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради та отримав відповідь, що за клопотанням Криворізької КЕЧ району Міністерства оборони України направлені особові справи та прийняті рішення про оформлення і видачу ордерів на жилі приміщення у будинку АДРЕСА_2 , та оформлено 48 ордерів. Із відповідей на його звернення стало відомо, що вказаний будинок недобудований, підрядники розшукуються міліцією та після повернення коштів підрядником ТОВ «Зиск-Плюс» будівництво буде поновлено.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення позивача ОСОБА_1 житлом відповідно до вимог п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України» та зобов`язано Міністерство оборони України забезпечити житлом ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України.

22 листопада 2013 року позивач направив до Дніпропетровського окружного адміністративного суду позов про скасування протоколу засідання житлової комісії НОМЕР_2 від 17 жовтня 2013 року №16 щодо зняття його разом з сім`єю з черги на поліпшення житлових умов, із вимогою про зобов`язання поновити його на черзі з причини не забезпечення житлом. З приводу протиправного зняття його з сім`єю з черги він також направляв скарги, звернення до різних інстанцій, у тому числі Криворізької прокуратури у воєнній сфері. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2014 року пред`явлений ним позов задоволено, визнано протиправними дії житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 щодо зняття позивача з сім`єю з квартирного обліку, скасовано протокол засідання житлової комісії № 16 від 17 жовтня 2013 року, зобов`язано житлову комісію поновити його разом з сім`єю на квартирному обліку в черзі на поліпшення житлових умов під номер, під яким він перебував до зняття з обліку 17 жовтня 2013 року; визнано бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення позивача житлом протягом трьох років після звільнення з військової служби. 10 лютого 2014 року позивач пред`явив до ДВС виконавчий лист для примусового виконання рішення, яке тривалий час залишалось не виконаним. 24 липня 2014 року Дніпровський апеляційний адміністративний суд рішення суду залишив без змін, чим в черговий раз підтвердив протиправність дій житлової комісії військової частини.

У лютому 2014 року позивач звернувся до Європейського суду з прав людини у зв`язку з порушенням Україною ст.13 Конвенції щодо права особи на ефективний судовий захист та ст.1 Першого Протоколу Конвенції щодо права особи мирно володіти своїм майном. Заява прийнята під номером досьє №20102/14 та перебуває на розгляді.

У червні 2016 року секретар житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 запропонував позивачеві двохкімнатну квартиру у житловому кооперативі « АДРЕСА_4 . Позивач надав згоду на отримання цього житла, однак кінцево це житло розподілили військовослужбовцям м. Києва, а він в черговий раз залишився без житла.

В серпні 2018 року позивач отримав повідомлення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з дотримання соціальних та економічних прав про те, що за результатами його скарг вжито заходів реагування та поновлено його права шляхом списання в безспірному порядку з рахунку Міністерства оборони України коштів в сумі 321 933 грн. 69 коп.

На підставі наведеного вище, посилаючись на тривале невиконання рішень судів та порушення вже захищеного судом права позивача на житло з 2010 року, неодноразові звернення до усіх можливих інстанцій, органів державної влади та отримання позивачем формальних відписок, позивач вважає, що Держава України повинна йому відшкодувати шкоду, заподіяну ненаданням житла згідно всіх судових рішень, які з 2010 року залишались невиконаними тому просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з казначейського рахунку на його користь 14 383 грн. 42 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди на повернення витрат та 3 000 000 грн. моральної шкоди, завданої органами державної влади.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Державна казначейська служба України не уособлює собою державу Україна, її рахунки не уособлюють собою Державний бюджет, тобто відшкодування коштів здійснюється з Державного бюджету через органи казначейства.

Вважає, що у зв`язку з відсутністю будь-яких взаємовідносин з позивачем, вимога щодо стягнення з Державної казначейської служби моральної шкоди є необґрунтованою та незаконною.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Міністерство оборони України, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить задовольнити апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Державної казначейської служби України Янчука І.С., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника Міністерства оборони України Вологжаніну О.Д., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з казначейського рахунку на користь позивача 14 383 грн. 42 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди на повернення витрат, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами позивач посилався на те, що тривалим невиконанням рішень судів та порушенням вже захищеного судом права позивача на житло з 2010 року, неодноразовими зверненнями до усіх можливих інстанцій, органів державної влади та отриманням позивачем формальних відписок йому завдано моральної шкоди, яку повинна відшкодувати Держава України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. з у зв`язку з неправомірними і винними діями посадових осіб, пов`язаними із тривалим невиконанням рішень судів та порушенням вже захищеного судом права позивача на житло з 2010 року, з незаконним зняттям позивача з квартирного обліку, не забезпечення позивача тривалий час житлом, що доведено преюдиційними рішеннями суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог п.п.8,9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Відповідно до пунктів 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічні роз`яснення містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», (далі - Закон) відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, наявності у цивільному праві презумпції завдавача шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачі відсутність своєї вини у завданні шкоди не довели.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, з 1999 року по 2006 рік ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України.

З 10 серпня 2004 року рішенням Житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 м. Кривий Ріг Міністерства оборони України позивача зараховано на квартирний облік щодо поліпшення житлових умов у м. Кривому Розі. 22 травня 2006 року згідно з наказом начальника Генерального штабу позивача звільнено з військової частини у запас за п.63 п.п. «г» - у зв`язку зі скороченням штату із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України.

У зв`язку з незабезпеченням ОСОБА_1 житлом протягом встановленого законом строку, ігноруванням його неодноразових звернень з цього приводу, останній звернувся за захистом своїх житлових прав до суду.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2010 року визнано протиправним порушення житловою комісією ВЧ НОМЕР_1 та Криворізькою квартирно-експлуатаційною частиною району строку забезпечення ОСОБА_1 житлом протягом 3-х років після звільнення з військової служби згідно з п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України» (а.с.24-25).

Вказаним судом рішенням вставлено, що відповідачі житлова комісія ВЧ НОМЕР_1 та Криворізька квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України впродовж трьох років після звільнення позивача з військової служби не вжили заходів, проявили бездіяльність та не забезпечили його житлом. Окремо судом акцентовано увагу, що систематичний контроль за умовами проживання громадян претендентів на одержання житлової площі з житлового фонду Міністерства оборони України є управлінським обов`язком саме житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 .

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2012 року, яке набрало чинності 09 квітня 2012 року, зобов`язано Криворізьку квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України надати або придбати для ОСОБА_1 із сім`єю квартиру або інше житло в м. Кривому Розі, яке відповідає санітарним нормам з урахуванням встановлених законом норм житлової площі; зобов`язано житловому комісію ВЧ НОМЕР_1 в межах її повноважень погодити рішення Криворізької квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України про надання або придбання для ОСОБА_1 із сім`єю квартири або іншого житла у м. Кривому Розі (а.с.26).

З приводу невиконання судового рішення та незабезпечення позивача житлом він звертався до правоохоронних органів із заявами по порушення кримінальної справи відносно посадових осіб Криворізької квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України (а.с.27, 28).

Виконавчим комітетом Центрально-Міського району м. Кривого Рогу від 18 січня 2012 року прийнято рішення стосовно оформлення і видачі ордеру на житло позивачу за адресою: АДРЕСА_1 . Але видати ордер на це житло виконавчий комітет не мав змоги, так як підрядною організацією не були виконані роботи з реконструкції будівлі. З вказаних причин Криворізька квартирно-експлуатаційна частина району не мала можливості прийняти в експлуатацію вищезазначений об`єкт, а військовослужбовці не могли отримати ордери.

На виконання вищевказаного рішення суду засіданням Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 був винесений протокол №1 від 04 лютого 2013 року про перерозподіл позивачу із родиною постійного житла за адресою: АДРЕСА_1 . Начальником Криворізької квартирно-експлуатаційної частини району 20 червня 2013 року за вих. №823 до Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради був направлений список розподілу постійної житлової площі та оригінал облікової справи щодо позивача за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично житлом позивача забезпечено не було.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року № 804/12013/13-а, яка набрала законної сили 02 січня 2014 року, визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення ОСОБА_1 житлом відповідно до вимог п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України»; зобов`язано Міністерство оборони України забезпечити житлом ОСОБА_1 за рахунок коштів з Державного бюджету України. В рамках розгляду справи адміністративним судом встановлено, що Криворізька квартирно-експлуатаційна частина району в межах своїх повноважень зробила всі можливі дії щодо забезпечення житлом позивача, а саме здійснила розподіл вивільненого житла та підготувала документи на оформлення ордеру на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , однак в той же час суд прийшов до висновку про протиправну бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення ОСОБА_1 житлом відповідно до вимог п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України» (а.с.29).

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2014 року № 804/16053/13-а, яка набрала законної сили 24 липня 2014 року, визнано протиправними дії житлової комісії військової частини НОМЕР_1 щодо зняття ОСОБА_1 із сім`єю з квартирного обліку; скасовано протокол засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 16 від 17 жовтня 2013 року щодо зняття ОСОБА_1 із сім`єю з черги на поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 ; зобов`язано житлову комісію військової частини НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 із сім`єю в черзі на поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 під номером, під яким ОСОБА_1 перебував до зняття з обліку 17 жовтня 2013 року; визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не забезпечення ОСОБА_1 житлом протягом трьох років після звільнення з військової служби (п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей») (а.с.30-31)

У рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що ОСОБА_1 фактично житло не одержав, ордер не був використаний позивачем через фактичну відсутність вказаного в ньому житла, договір найму з ним не укладений, поліпшення житлових умов, внаслідок чого зникла б потреба в наданні житла, не відбулось, що розцінено як свідчення протиправності дій і рішення Житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 щодо зняття ОСОБА_1 з сім`єю з черги на поліпшення житлових умов.

З огляду на неможливість виконання судового рішення без відповідної зміни, за заявою ОСОБА_1 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року, змінено спосіб і порядок виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року в адміністративній справі № 804/12013/13-а наступним чином: стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення для поліпшення житлових умов в сумі 321 933, 69 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення» від 02 вересня 2015 року № 728 (а.с.34-38).

24 лютого 2014 року позивач направив до Європейського суду з прав людини заяву про порушення Україною ст.1 Першого протоколу до Конвенції, п.1 ст.6 § 1, ст.13 та ст.34 Конвенції та про відшкодування та виплату йому Україною майнової шкоди або зобов`язання України надати житло, згідно з рішенням суду України, досьє № 20102/14 (Nikitenko v. Ukraine). Результатом розгляду заяви позивача в Європейському суді з прав людини стало те, що 12 жовтня 2017 року Велика Палата Європейського суду з прав людини вирішила приєднати заяву позивача № 20102/14 (Nikitenko v. Ukraine) до справи Бурмич та інші проти України (№46852/13 та ін.), відповідно до правила 42 §1 Регламенту Суду в поєднанні з правилом 71 § 1. Адже Судом також було вирішено вилучити усі об`єднані заяви з реєстру справ, згідно зі ст. 37 § 1 (с) Конвенції та передати їх до Комітету Міністрів Ради Європи з метою подальшого їх опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання пілотного рішення по справі Юрій Миколайович Іванов проти України (№ 40450/04 15.10.2009 року).

На підтвердження заявлених тверджень позивач надав суду копію повідомлення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року. Таким чином, на даний час заява позивача розглянута Європейським судом з прав людини 12 жовтня 2017 року та наразі перебуває у Комітеті Міністрів Ради Європи для нагляду за його виконанням разом з іншими подібними рішеннями, про що зазначалось вище (а.с.33).

Наведені вище обставини вказують на те, що внаслідок незаконних дій посадових осіб Міністерства оборони України, які виразились у тривалому невиконанні рішень судів та порушення вже захищеного судом права позивача на житло з 2010 року, внаслідок неодноразових звернень позивача до усіх можливих інстанцій, органів державної влади та отримання позивачем формальних відписок ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, що призвело до порушення звичайного, нормального способу його життя, останній зазнав душевних страждань, у зв`язку із тривалим не отриманням житла, відстоювання свої порушених прав протягом тривалого часу, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача а користь позивача моральної шкоди.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що тривале та систематичне порушення прав позивача з боку посадових осіб завдало йому моральної шкоди, призвело до систематичного та тривалого відволікання від звичайних занять внаслідок необхідності тривалого захисту порушеного права та необхідністю витрачати значний час на виготовлення документів, листуванні, консультації та участь у судових засіданнях.

Усі ці обставини призвели до хвилювань та переживань, які негативно відобразилися на його психоемоційному стані. Внаслідок протиправних дій державних органів йому завдано шкода, яку не може бути компенсовано тільки констатацією факту порушених його прав.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів приймає ці докази до уваги, та вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином, що протиправною бездіяльністю посадових осіб йому завдана моральна, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок суттєвого порушенні його права на виконання рішень судів, порушення його права на житло.

При цьому колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, що підлягає стягненню на корись позивача, оскільки такий розмір морального відшкодування відповідатиме засадам розумності, справедливості та виваженості з урахуванням того, що ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, що призвело до порушення звичайного, нормального способу його життя, останній зазнав душевних страждань, у зв`язку із тривалим не отриманням житла, відстоювання свої порушених прав протягом тривалого часу.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служба України не уособлює собою державу Україна, її рахунки не уособлюють собою Державний бюджет, тобто відшкодування коштів здійснюється з Державного бюджету через органи казначейства, оскільки при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено, або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, за рахунок держави, то саме Державна казначейська служба України залучається як відповідач. При цьому, суд враховує, що у п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування, бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку з відсутністю будь-яких взаємовідносин з позивачем, вимога щодо стягнення з Державної казначейської служби моральної шкоди є необґрунтованою та незаконною, оскільки в даному випадку моральна шкода підлягає стягненню на користь позивача на підставі ст. 1167 ЦК України, тобто моральна шкода відшкодовується не на підставі спеціального закону, тому відшкодовується за рахунок держави.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки покладаючи відшкодування моральної шкоди на Міністерство оборони України, як уповноважений орган держави, суд лише зобов`язує Державну казначейську службу України, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку.

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної та доповнень до апеляційної скарги - відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: