Провадження № 2/761/7558/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В

за участю секретаря: Бражніченко І.О.

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

в березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом до ОСОБА_2 , згідно з яким просить суд, посилаючись на норми ст.ст. 71-72 ЖК УРСР, визнати відповідача таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вказана квартира перебуває у комунальній власності і згідно посвідчення №250 від 03.12.1968, виданого Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради №3067, була передана бабусі позивача - ОСОБА_3 на її та членів сім`ї: чоловіка ОСОБА_4 , доньки ОСОБА_5 , сина ОСОБА_6 , як службове житлове приміщення

Вподальшому, рішенням Виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Києва від 09.12.1985 №515 «Про надання житлової площі за рахунок новобудов та поточного звільнення» договір найму на вказану квартиру змінений на ОСОБА_7 .

В свою чергу, відповідно до витягу з Розпорядження Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 11.07.2007 за №935 «Про зімну договорів найму на житлові приміщення », договори найму змінені на з померлої матері позивача ОСОБА_7 за згодою батька - відповідача ОСОБА_8 - на позивача ОСОБА_1 (наразі ОСОБА_1 ).

В позові зазначено, що відповідач ОСОБА_8 з 2008 року не проживає на вказаній житловій площі у вказаній квартирі, його особисті речі там відсутні, а місце проживання невідоме оскільки вони не спілкуються.

За вказаних обставин, посилаючись на порушення прав позивача щодо користування квартирою, ОСОБА_1 просить суд позов задовольнити.

Ухвалою від 02.04.2021 позовну заяву залишено без руху і надано строк для усунення вказаних в ній недоліків позову.

Ухвалою від 17.05.2021 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.09.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з викладених в ньому підстав та просила його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи представник проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що вказана квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності і згідно посвідчення №250 від 03.12.1968, виданого Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради №3067, була передана бабусі позивача - ОСОБА_3 на її та членів сім`ї: чоловіка ОСОБА_4 , доньки ОСОБА_5 , сина ОСОБА_6 , як службове житлове приміщення (а.с.7).

Вподальшому, рішенням Виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Києва від 09.12.1985 №515 «Про надання житлової площі за рахунок новобудов та поточного звільнення» договір найму на вказану квартиру змінений на ОСОБА_7 (а.с.8).

В свою чергу, відповідно до витягу з Розпорядження Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 11.07.2007 за №935 «Про зімну договорів найму на житлові приміщення », договори найму змінені на з померлої матері позивача ОСОБА_7 за згодою батька - відповідача ОСОБА_8 - на позивача ОСОБА_1 (а.с.9).

Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , після одруження ОСОБА_1 обрала прізвище чоловіка « ОСОБА_1 » (а.с.6).

На даний момент квартира не приватизована та перебуває в користуванні на підставі договору найму.

За таких обставин в судовому засіданні встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані ЖК УРСР.

Також судом встановлено, що наразі у вказаній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані окрім відповідача ОСОБА_8 - батька позивачки, також ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 58 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Статтею 61 ЖК УРСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

В свою чергу, відповідно до положень ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1, п.п. 1 і 5 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ч. 1 ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Положеннями ч.1 ст.15 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, відповідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач, обґрунтовуючи позов, вказує, що відповідач понад 6 місяців, а саме з 2008 року, у квартирі не проживає без поважних причин, коштів по утриманні квартири не сплачує. Перешкод у користуванні вона йому не чинила, речі батька у квартирі відсутні, а його місце проживання їй невідоме.

В даному випадку слід зазначити, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач ОСОБА_8 дійсно не проживає у зазначеній квартирі з 2008 року, оскільки надані стороною позивача на підтвердження факту непроживання два відповідні акти про таке непроживання, які не містять дати їх складання, в них відсутня інформація щодо періоду непроживання відповідача у вказаній квартирі, а також суду не надано доказів, що вказані в актах особи - сусіди позивача : ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , - є особами, уповноваженими складати такі акти, а вказаний в актах Управитель ВОП «Діброва», завіряти їх підписи (а.с.11, 12).

Посилаючись в позовній заяві на те, що вона несе тягар по утриманню вказаної квартири, позивачем надані дублікати квитанцій на підтвердження сплати витрат житлово-комунальних послуг, послуг з утримання будинку та прибудинкової території виключно від 14.01.2021 на підтвердження оплат за грудень 2020 року (а.с.13-20) та від 24.12.2020 на підтвердження оплат за листопад 2020 (а.с.21-23).

Крім того, матеріали справи містять рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, зі змісту яких вбачається вручення поштової кореспонденції від суду безпосередньо ОСОБА_8 , направлені йому судом за місцем реєстрації відповідача: АДРЕСА_2 (а.с.39, 44).

Таким чином, суд прийшов до висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту непроживання свого батька - відповідача ОСОБА_8 у вказаній квартирі.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України`від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Також, на думку суду, позивач, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України не надав доказів того, що вона є особою, якій надано право на звернення до суду в порядку ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні.

Судові витрати розподілені відповідно до правил ст.141 ЦПК України та покладені в разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.33, 47, 64 Конституції України, ст. 9, 71, 72 ЖК УРСР, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 352-355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст складений 19.11.2021.

Суддя: