Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/2327/20
Провадження №: 2/332/69/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,

за участю секретаря -Васильченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В позові зазначає, що з 19.08.2004 р. по 14.05.2012 р. він працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» підприємства «Придніпровська залізниця», правонаступником якого наразі є Акціонерне товариство «Українська залізниця». В порушення норм ст.ст. 47, 116 КЗпП у день звільнення позивачу відповідачем не була здійснена виплата всіх належних сум та остаточний розрахунок в сумі 14924,25 грн. (без урахування податків та зборів) проведено лише 26.08.2020 р. на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2017 р. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Позивач був звільнений 14.05.2012 р., а остаточний розрахунок здійснено лише 26.08.2020 р., за цей період кількість робочих днів становить 2074 днів, а сума середнього заробітку за весь час затримки складає 374066,64 грн. (2074 днів х на 180,36 грн. - середньоденна заробітна плата), яку позивач просить стягнути на його користь. Крім того, позивач просить стягнути на його користь компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати у сумі 19763,06 грн.

Ухвалою судді від 17.09.2020 р. було відкрито провадження і справа призначена до розгляду на 24.11.2020 р.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав відзив на позов. Вказав, що позивач неналежно ставився до виконання обов`язків стягувача та своїми діями так чи інакше перешкоджав Печерському ВДВС у м.Київ у вчиненні дій, спрямованих на своєчасне виконання судового рішення від 05.04.2017 р., що штучно збільшило період, за який йому нараховується середній заробіток. Також вказує, що з боку відповідача не було вчинено жодних навмисних або ненавмисних дій, які б могли об`єктивно заважати державному виконавцю у належний спосіб виконати чинні судові рішення з 04.09.2017 р. часу відкриття виконавчого провадження №54612697 до 26.06.2020 р. до дати добровільного перерахування коштів АТ «Укрзалізниця» на запропоновані державним виконавцем реквізити фінансової установи. АТ «Укрзалізниця» за жодних умов у відповідні періоди з 04.09.2017 р. по 25.06.2020 р. та з 26.06.2020 р. по 26.08.2020 р. не міг впливати на виконавчі дії державного виконавця, які вчинялись в рамках ВП 54612697,

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до приписів ст.2 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Як вбачається з встановлених судом обставин, предметом поданого ОСОБА_1 позову є вимога звільненого працівника до роботодавця про виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку, а також компенсації втрати частини доходу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ч. 1 ст.117 КЗпП України, згідно із якою у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові усіх сум,що належать йому від підприємства,у строки визначені ст.116 цього Кодексу, тобто у день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 05.04.2017 року по справі № 332/634/17 було встановлено, що при звільнені ОСОБА_1 14.05.2012 року, відповідачем у день звільнення, не були виплачені усі суми, що належали йому від підприємства, зокрема, невиплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку у сумі 14924 грн. (а.с.13-14). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05.07.2017 р. рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 05.04.2017 р. по даній справі залишено без змін (а.с.15-16).

Наведеним спростовуються заперечення відповідача щодо відсутності заборгованості з виплати заробітної пати на момент звільнення ОСОБА_1 , оскільки факт заборгованості встановлено рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, яке для даної справи за участю тих самих осіб має преюдиційне значення та вказані обставини, відповідно до ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 2371 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У п.п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

З урахуванням вказаних висновків Верховний Суд України у постанові від 22.01.2014 року у справі № 6-159цс13 зазначив, що невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду.

У постанові від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13 Верховний Суд України навів правові висновки, згідно із якими після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Остаточний розрахунок на підставі рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 05.04.2017 року у сумі 14924,25 грн. (без урахування податків), з позивачем ОСОБА_1 було здійснено 26.08.2020 року шляхом перерахування коштів на банківський рахунок, що підтверджується випискою ПАТ КБ «Приватбанк» від 28.08.2020 року №5VB0V0T5Q90IHHFB (а.с.19).

Середній заробіток розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом 3 пункту 3 Порядку № 100 встановлено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Довідкою ПАТ «Українська залізниця» наданою разом із листом від 25.06.2020 року №ВФ-07/73 підтверджується, що розмір середньоденної заробітної плати позивача із розрахунку за два місяці, що передують місяцю звільнення, складає 180,36 грн. (а.с.18).

Зазначена довідка видана відповідачем за підписами уповноважених осіб, за формою та змістом відповідає вимогам процесуального закону до письмових доказів, не оспорювалась сторонами на предмет допустимості, є належною до предмету доказування у даній справі.

Таким чином відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Частиною 3 статті 13 ЦК України також встановлено недопустимість дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд враховує, що сума компенсації позивачу за невикористані дні домашнього відпочинку як надурочну роботу (14924,25 грн.), яка встановлена рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2017 року, є більш ніж у двадцять шість разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (393829,70 грн.).

Крім цього, суд звертає увагу, що на користь ОСОБА_1 з АТ «Українська залізниця» стягнута також сума компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку їх виплати, у розмірі 14924,25 грн., розрахована на підставі ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 152404,20 грн.. Зазначена сума розрахована виходячи з того, що кошти, присуджені ОСОБА_1 рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2017 року, виплачено АТ «Українська залізниця» 25.08.2020 року. Отже, з моменту винесення рішення у відповідача виник безпосередній обов`язок на сплату боргу. Тому саме за цей період з 05.04.2017 р. по 25.08.2020 р., який становить 845 робочих днів, суд вважає доцільним присудити компенсацію працівнику, тобто 845 робочих днів * 180,36 грн. середній заробіток ОСОБА_1 . При цьому суд вважає безпідставними заперечення відповідача про те, що у затримці виплати заборгованості була відсутня вина підприємства, оскільки позивач продовжував працювати на підприємстві відповідача, але тільки у іншому структурному підрозділі, тому останній мав можливість у будь-який момент провести розрахунок з позивачем та сплатити борг по невиплаченому при звільнення розрахунку.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Як зазначено вище, рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 05.04.2017 року по справі № 332/634/17 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі - стягнуто з ПАТ «Українська залізниця», на його користь заборгованість із виплати заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку у розмірі 14924,25 грн.

Згідно із довідкою ПАТ «Українська залізниця», що була надана на адвокатській запит разом із листом відповідача від 25.06.2020 року №ВФ-07/73, розмір заробітної плати позивача перед звільненням становить: у березні 2012 року 3760,49 грн., у квітні 2012року -3634,44 грн. (а.с.18).

Тобто розмір заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 14924,25 грн. більш ніж в чотири рази перевищував середній розмір заробітку.

З наведених підстав суд дійшов висновку про часткове задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Відповідно до п. 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Сума заборгованості по заробітній платі за рішенням суду була виплачена ОСОБА_1 за вираховуванням податків, у зв`язку із чим, розмір компенсації розраховується з суми 12014,02 грн. та із застосуванням коефіцієнту 1,645 обчисленого із індексів інфляції з червня 2012 року по липень 2020 року, який застосовується до заборгованості по заробітній платі, яка виникла в травні 2012 року, та виплачена в серпні 2020 року.

У такому разі розмір компенсації становить 19763,06 грн. (12014,02 * 1,645).

Розрахунок суми компенсації відповідачем не оспорювався та доказами не спростований.

Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 визначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Крім того, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1721,67 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 258-273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2017р. по 25.08.2020р. включно в сумі 152404 грн. 20 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку їх виплати в сумі 19763 грн. 06 коп.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правову допомогу в розмірі 5500 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 1721 грн. 67 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Заводський районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19.03.2021р.

Суддя Р.В. Сінєльнік