н/п 2/490/935/2021 Справа № 487/4766/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді - Гуденко О.А.,

при секретарі судового засідання - Гуденко О.А.,

за участю позивачів та їх представника адвокатат Качана Р.Ю.,

представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2020 року позивачі звернулися до Заводського районного суду м.Миколаєва з позовною заявою ( з наданням в подальшому уточненої позовної заяви до центрального районного суду м.Миколаєва) , в якій просили визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 585 від 10 липня 2020 року в частині відібрання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_3 ; визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 17 від 23 липня 2020 року в частині відмови у поверненні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В обгрунтування позову посилаються на те, що вони з 2015 року проживають у цивільного шлюбі, від якрого мають дитину сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 09.07.2020 року вони перебували вдома за адресою проживання АДРЕСА_1 , коли до них прийшли представники Миколаївського міського центру соціальноих послуг для сім`їю дітей та молоді, дитячий лікар Нагорна Д.Ю. та представник Служби у спраавх дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради. Лікр зважив дитину та повідомив, що дитину необхідно терміново госпіталізувати, оскільки він погано набирає вагу. Проте мати дитини після важких пологів за станом здоров`я не могла поїхати до лікарні. Тоді лікар викликала працівників поліції, які силою відібрали дитину , вкиликали карету швидкої допомоги та забрали дитину до Миколаївської дитячої лікарні № 2.

Після цього 10.07.2020 виконкомом ММР було прийнято рішення № 585 про тимчасове відібрання у них дитини у зв`язку із загрозою її життю.

13.07.2020 року батько дитини звернувся із заявою до Служби у справах дітей Заводського району про повернення дитини. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 17 від 23 липня 2020 року їм було відмовлено у поверненні дитини ОСОБА_4 та рекомендовано підготувати проект рішення про влаштування дитини до КНП "Миколаївський обласний будинок дитини" Миколаївської обласної ради на повне державне утримання терміном на 6 місяців.

Вважають вказані рішення незаконними, оскільки вони не містить посилання на те, яка саме загроза мала місце життю та здоровю дитини, адже не батько, не мати дитини не вчиняли жодної дії, направленої на створення життю сину ОСОБА_5 . Не містять оскаржувані рішення і дотатніх підстав вважати,що батьки злісно ухиляються від виконанян своїх батьківських обов`язків. Вони отримують пенсію, мають житло та мають бажання виконувати свої обов`язки по вихованню та утриманню дитини.

Фактично у них відібрали дитину, оскільки ОСОБА_5 не набирав вагу. Проте ані лікар, ані працівники Служби у спраавх дітей не роз`яснили їм, що потрібно робити, як годувати дитину, яку допомогу дитині слід надати для виправлення ситуації. Поїхати з дитиною у стаціонар ОСОБА_3 не могла, оскільки сама після пологів потребувала медичної допомоги.

Тобто у них протииправно забрали дитину, потім відмовили у її поверненні , позбавили можливості виховувати дитину у сім`ї.

У зв`язку з наведеним просять скасувати оскаржувані рішення.

04 листопада 2020 надійшов відзив на позовну заяву від представника відповдіача виконкому ММР, в якому заперечували проти позовних вимог, вважали їх безпідставними та необгрунтованими. Так, рішення про негайне відібраная дитини прийнято відповідно до наданих повноважень відповідно до ЗУ "Пр охорону дитинства", Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затв.Постановою КМУ від 24.09.2008 № 866, на підставі доказів ухиляння матері від виконання батьківських обов`язків, що стали підставою для прийняття відповідного рішення виконкому. В подальшому, оскільки батьки продовжувалися ухилятися від виконання своїх обов`язків, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини було рекомендовано улаштувати дитину до КНП "Миколаївський обласний будинок дитини". Як свідчить практика ЄСПЛ, суд привирішенні подібних спопів повинен виходити перш за все з інтересів дитини , забезпечуючи дитині безпечне середовище. Крім того зазачають, що оскаржуване рішення виконкому від 10.07.2020 року № 585 вичерпало свою дію фактом його виконання , отже його скасуванян не матиме жодних юридичних наслідків. А рішення виконкому ММР від 23.07.2020 року, яке оскаржують позивачі, фактично не ісує - а отже не підлягає оскарженню.

11 січня 2021 року надійшла відповідь на відзив від представника позивачів адвоката Качана Р.Ю. Посилається , що в матеріалах справи відсутні докази саме злісного ухиляння від виклонання батьківських обов`язків з боку позивачів. На час відвідування сім`ї 09.07.2020 ркоу мати дитини ОСОБА_6 , перебувала у хворобливому стані після пологів, отже не могал надати поясненян лікарю щодо годування дитини, та прийняти адвекватне рішенян щодо госпіталізації. На теперішній час батьки ознайомилися з усіма рекомендаціями щодо догляду за дитиною, мають нормальний стан здоров`я, мають усі необхідні умови та бажання для виконанян своїх батьківських обов`язків.

Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 26.08.2020 року позовну заяву направлено до центрального районного суду м.Миколаєва за підсудністю для подальшого розгляду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого у справі суддю Гуденко О.А.

Ухвалою судді Гуденко О.А. Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.09.2020 року прийнято позовону заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Протокольною ухвалою суду від 03.02.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачі та їх представник адвокат Качан Р.Ю. просили про задволеня позову з викладених підстав. Зазначили, що позивач ОСОБА_2 , є інвалідом ІІ групи за загльним захворюванням, позивачка ОСОБА_3 є сиротою, виховувалася у інтернаті , отже соціальні служби та лікарі повинні були ним надавати допомогу, навчати, як правильно поводитися з дитиною , натомість у них одразу відібралди дитину. До того вони виконували всі рекомендації лікаря, дитина була здорова. Отже вважають, що документи про загрозу здоров`ю дитини були сфальшовані. Також зазначили, що бажали лягти з дитиною в лікарню в липні 2020 року, проте їм було відмовлено головним лікарем, а потім через карантинні обмеження в звязку з короновірусною пандемією.

Представник відповідача виконкому ММР надав суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, просять прийняти рішення за наявними матеріалами справи.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві. Ззаначила, що під часприйняття рішення про негайне відібрання дитин враховано наявність загрози життю та здоров`ю новонародженої дитини, яка на той час критично втрачала вагу. При цьому, батькам було запропоновано перебувати разом з сином у дитячій лікарні, проте вони самі від цього відмовилися. Оскільки на час розгляду звернення бтька про повернення дитини Комісією з захисту прав дитини було втсановлено, що ситуація в родині не покращилася, батьки так і не усвідомили необхідність належнов иконувати свої обов`язки, було прийнято обгрунтоване рішення про відмову у поверненні їм дитини та поміщення дитини дол дитячого закладу. До того ж рішення про відібрання дитини є актом , який вичерпує свою дію його виконанням. отже воно не може бути скасовано судом.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька були записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

13 липня 2020 року видано повторне Свідоцтва про народження дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 ( за спільною заявою батьків).

09 липня 2020 року під час комісійного виходу за адресою проживання сім`ї медичним працівником було оглянуто ОСОБА_5 . Під час огляду дитини лікар поставиви діагноз: гіпотрофія І ст, дефіцит маси тіла 13%, що стало підставою для негайної госпіталізації дитини. Сімейний лікар виписав направлення до Міської дитячої лікарні № 2 , однак мати категорично відмовилася від госпіталізації. Оскільки зазначена ситуація загорожувала життю та зддоров`ю дитини, на комісії з питань захисту прав дитини було прийнято рішення підтримати негайне відібрання дитини від одинокої матері ОСОБА_3 . Дитина перебуває в МДЛ №2.

Вказаний діагноз підтверджується копією Історії розвитку дитини КНП ММР "ЦПМСД № 6", наявної в матеріалах справи

Згідно Акту обстеження умов проживання від 09.07.2020 року , складеного комісією відповідача, умови проживання є належними,для дитини є все необхідне.Батьки відмовляються від госпіталізації дитини, не годують дитину належним чином.

Згідно Акту проведення оцінки рівнея безпеки дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 09.07.2020 року , складеного комісією відповідача, зроблено висновок про небезпечний стан дитини, необхідно негайно госпіталізувати дитину, є загроза його життю та здоров`ю, виявлена під час патронажного огляду лікарем. Мати відмовилася від будь-яких приписів та пояснень.

10.07.2020 міському голові ОСОБА_9 надійшло від служби у справах дітей адміністрації Заводського району клопотання про негайне відібрання дитини ОСОБА_10 від матері ОСОБА_3 . Зазначено, що дитина проживає з матір`ю ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , яка не має достатніх навичок по догляду за новонародженою дитиною. За інформацією КНП ММР "ЦПМСД № 6", мати не здійснює належний догляд за дитиною, як наслідок недогляду немовля почало втрачати масу тіла, втсановлено діагноз Гіпотрофія І ступеня, дефіцит маси тіла 13%. Мати відмовилася від госпиталізації дитини, чим створила небезпеку для життя та здоров`я немовляти.

10 липня 2020 року прийнято рішення виконкому Миколаївської міської ради № 585 ( згідно рішення № 16 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 09.07.2020 року) "Про негайне відібрання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що одинока мати злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, категорично відмовляється від лікування немовляти, чис створює загрозу життю та здоров`ю дитини. Вирішено влаштувати дитину до КНП ММР "Міська дитяча лікарня № 2".

23 липня 2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконкому ММР було прийнято рішення № 17 про недоцільність повернення дитини, ОСОБА_4 на виховання батькам ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .

Згідно рішення № 653 виконавчого комітету ММР від 12.08.2020 "Про влаштування дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до КНП "миколаївський обласний будинок дитини" - влаштовано дитину терміном на 6 місяців.

На час розгляду справи дитина продовжує перебувати увказаному дитячому закладі.

13.07.2020 ОСОБА_2 встановив батьківство черз органи РАЦС, після чого неодноразово звертався з заявами про повернення итини. Батькам було наголошено їх право та необхідність знаходитися поряд з дитиною під час перебування її в лікарняному закладі з метою догляду та набуття необхілних навичок щодщо правильного вигодовування. Під час засідання комісії мати пояснила, що хворіє та не може перебувати в лікарні, підтверджуючих довідок не наданла, а батько пояснив, що в цьому йому перешкоджає ніби-то медперсонал лікарнгі.

Оскільки у батьків відсутній виховний потенціал та навички по догляду за немовлям, зокрема дотримання вимог збалансованого харчування, що призведе до загрози життю та здоров`ю дитини, батьки не вживають заходів щодо виправлення ситуації, не бажають набувати необхідний досвід, відмовилися перебувати з дитиною в лікарняному закладі, недоцільно попернення диини в сім`ю.

Вирішено рекомедувати службі у справах дітей адімінстрації Заводського району підготувати проект рішення на засідання виконкому ММР про влаштування дитини ОСОБА_11 до КНП "Миколаївський обласний будинок дитини" на повне державне утримання строком на 6 місяців.

ОСОБА_2 перебуває на обліку в УСВК Центрального району ДПСЗН та отримує державну соціальну допомогу інвалідам 2 групи ( загальне захворювання, доступні легкі види праці). ОСОБА_3 , перебуває на обліку в Миколаївському міському центрі зайнятості як безробітня.

Матеріалами справи підтверджується, що протягом липня 2020 року позивач ОСОБА_2 неодноразово звертався до відповідачів та вищестоячих інстанцій з питань повернення йому дитини .

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 05.03.2021 року ( не набрало законної сили) відмовлено у задоволенні позову Органу опіки та піклування виконавчого комітету ММР в інтересах дитини ОСОБА_8 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч.2 ст. 170 СК України, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків.

Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, визначає затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини.

Відповідно до п. 8 Порядку, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Для прийняття рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, служба у справах дітей негайно після отримання повідомлення про безпосередню загрозу життю або здоров`ю дитини разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, фахівцем із соціальної роботи, представниками закладу охорони здоров`я проводить оцінку рівня безпеки дитини згідно з додатком 10. До проведення оцінки рівня безпеки дитини можуть бути додатково залучені уповноважені суб`єкти в межах своїх повноважень.

У разі виявлення (підтвердження) за результатами оцінки рівня безпеки дитини фактів безпосередньої загрози її життю або здоров`ю та потреби у вжитті невідкладних заходів до забезпечення її безпеки дитина може бути невідкладно направлена до закладів охорони здоров`я для обстеження стану її здоров`я, надання необхідної медичної допомоги в стаціонарних умовах та документування фактів жорстокого поводження з нею або тимчасово влаштована відповідно до пункту 31 цього Порядку.

Відповідно до абз. 3,4 п. 8 Порядку на підставі рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради служба у справах дітей разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, представниками закладу охорони здоров`я вживають заходів до відібрання дитини у батьків та тимчасово влаштовують її відповідно до пункту 31 цього Порядку.

Після вжиття невідкладних заходів до забезпечення безпеки дитини служба у справах дітей в той же день подає районній, районній у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчому органу міської, районної у місті (в разі утворення) ради, сільській, селищній раді об`єднаної територіальної громади клопотання про невідкладене відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Після надходження клопотання уповноважена особа районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади протягом одного дня розглядає порушене питання та приймає відповідне рішення.

Про відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, орган опіки та піклування того ж дня письмово інформує органи прокуратури за місцем проживання дитини та у семиденний строк після прийняття рішення звертається до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав, про відібрання дитини в матері, батька без позбавлення батьківських прав.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки позивачами не надано суду переконливих доказів того, що станом на 10 липня 2020 ркоу загрози життю та здоров`ю їх сина ОСОБА_5 через встановлений лікарем діагноз: Гіпотрофія І ступеню - не існувало; не надано позивачами і жодних доказів того, що у батьків були обгрунтовані підставі відмовлятися від госпіталізації дитини на той час і що у них були об`єктивні непереборні перешкоди щодо перебування разом з дитиною у міській дитячій лікарні для здійснення належного догляду за немовлям лікарні - відсутні підстави для визнання протиправним рішення виконкому ММр № 585 від 10.07.2020 року щодо відбрання дитини ОСОБА_7 , у матері .

Як наслідок, не підлягають задоволенню і вимоги позову щодо скасування вказаного рішення. Так, вказане рішення є ненормативним правовим актом органу місцевого самоврядування, є актом одноразового застосування, вичерпало свою дію фактом його виконання - отже його скасування не тягне за собою жодних юридичних наслідків і не є належним способом захисту порушеного права позивачів.

Щодо вимог позову про визнання протиправним та скасування рішення від 23.07.2020 про вдімову у поверненні дитини батькам.

Статтею 150 СК визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Так, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно із частиною четвертою статті 160 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною другою статті 155 Сімейного кодексу України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 року, винесеною у справі № 631/2406/15-ц.

Частиною 1 ст. 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні.

Частиною 1 ст. 2 Конвенції, встановлено, що Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5 Конвенції).

Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В положенні принципу 6 "Декларації прав дитини" Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 pоку зазначено, що "дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю".

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 311!1/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедецтною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали.

У додатку до Рекомендації Rec(2005)5 Комітету міністрів, прийнятої 16 березня 2005 року, перелічено основні принципи забезпечення прав дітей, які виховуються в інтернатських закладах. Зокрема, ці принципи передбачають таке:

"...Сім`я є природним середовищем для розвитку і забезпечення добробуту дитини, і головну відповідальність за виховання та розвиток дитини покладено на батьків;

- наскільки це можливо, мають вживатися профілактичні заходи з підтримки дітей і сімей з урахуванням їхніх особливих потреб;

- встановлення опіки над дитиною має залишатися винятком, і головною метою такого заходу є захист інтересів дитини...;

- рішення про встановлення опіки над дитиною і сам такий захід не повинні бути предметом дискримінації за ознакою... інвалідності... або іншого статусу... батьків дитини...".

Згідно з Рекомендацією Rec(2006)19 "Про політику на підтримку позитивного виховання дітей батьками", прийнятою 13 грудня 2006 року, у програмах і заходах з підтримки виховання дітей батьками має враховуватися важливість забезпечення певних стандартів матеріально-побутових умов, достатніх для реалізації завдань позитивного виховання дітей. Урядам належить подбати і про те, щоб діти та батьки мали доступ до належного обсягу різноманітних ресурсів (матеріальних, психологічних, соціальних і культурних). Виходячи з інтересів дитини, необхідно також приділяти першорядну увагу забезпеченню таких прав батьків, як право на відповідну підтримку з боку державних органів у виконанні своїх батьківських обов`язків. Особливу увагу слід приділяти сім`ям, які опинилися в складних соціально-економічних умовах і потребують більш конкретної підтримки. Необхідно також, щоб загальні програми доповнювалися адресними цільовими заходами.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Згідно з частиною першою статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Посилаючись на те, що мати дитини не має необхідних виховних навичок та навичок догляду за немовлям - орган опіки не надав доказів того, що сім`ї з боку держави надавалась допомога та яка ( чи здійснювався належний патронажний догляд за новонародженою дитиною за місцем її проживання, чи отримувала мати дитини ( яка є сиротою, виховувалася в інтернаті , отже зозуміло було, що у неї не могло бути прикладів та наставників, які б роз`яснювали дівчині, як треба поводитися з немовлятами) - належні роз`яснення від лікарів під час вагітності та переюування в пологовому будинку, від сімейного лікаря-педіатра, неонатолога тощо).

Отже, відповідач прийняв оспорюване рішення про недоцільність повернення дитини у сім`ю без попереднього вжиття заходів щодо надання відповідної допомоги сім`ї ОСОБА_3 , дійшовши передчасного висновку про неможливість виправлення ситуації в родині та про відсутність у батьків ОСОБА_5 " виховного потенціалц та навичок по догляду за дитиною".

Відповідно до частини п`ятої статті 7 СК учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Дані про те, що захворювання позивача ОСОБА_2 створює небезпечну для дитини обстановку - відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі ОСОБА_12 , зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, таких як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі "Савіни проти України", заява N 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Як встановлено судом, підстави, які стали підставою для ухвалення рішення про відібрання дітей від позивачів на час розгляду справи відпали.

Суд зазначає, що спірне рішення № 17 Комісії з питань захисту прав дітей виконкому ММР від 23 липня 2020 про недоцільність повернення ОСОБА_7 , , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сім`ю , на думку суду, не містить достатньо переконливих і зважених аргументів на захист інтересів дитини. Прийняття спірного рішення хоч і було покликано на захист прав дитини, однак, на думку суду, було здійснене без належного з`ясування того, чи дійсно розлучення немовляти з батьками необхідне для забезпечення його якнайкращих інтересів.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що встановлені в судовому засіданні обставини вказують на те, що позивачі дійсно прагнуть виховувати сина, піклуватися про його розвиток та виховання, для чого створюють відповідні умови, а відтак є можливість повернення матері та батькові дитини.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність винної поведінки батьків дітей та свідомого нехтування ними своїми обов`язками, прийняття оспорюваного рішення без повного зясування того, чи дійсно була наявна безпосередня небезпека для життя та здоровя дитини вже станом на 23.07.2020 року, а також недоведеність того, що розлучення дитини з батьками необхідне для забезпечення якнайкращих інтересів ОСОБА_8 , у звязку з чим, вважає за потрібне задовольнити позовну заяву та скасувати спірне рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 17 від 23 липня 2020 року в частині відмови у поверненні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 79-81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Скасувати рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 17 від 23 липня 2020 року в частині відмови у поверненні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 23 березня 2021 року.

Суддя Гуденко О.А.