Справа № 446/1526/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.12.2021 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:
головуючого - судді Самсін М. Л.
секретаря судового засідання: Груба Л.М.
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ); ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,
позивач звернулася до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області із позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстровані у належному їй будинку, однак не проживають у даному будинку.
В судове засідання, позивач та її представник не з`явилися, проте подали заяву, в якій вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити, а розгляд справи проводити без їх участі.
Відповідачі, будучи належним чином повідомлені, в судове засідання не з`явилися, причин своєї неявки суду не повідомили.
На підставі ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі не повідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин.
У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 02.09.1994 рроку ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_2 .. В даному шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , який на даний час є повнолітнім. Оскільки життя з відповідачем не склалось, 24 грудня 2015 року Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області було винесено рішення про розірвання шлюбу.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , являється власником
житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до витягу №16342567 від 19 жовтня 2007 року виданого Державним комунальним підприємством Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації на підставі договору купівлі-продажу укладеного 13.09.2007 року та посвідченого приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Приходько Н.М.
Відповідно до довідки №382 від 21.07.2021 року, виданої Новояричівською селищною радою за вищевказаною адресою зареєстровані: власник житла - ОСОБА_1 , 1974 року народження, син - ОСОБА_3 , 1995 року народження та колишній чоловік - ОСОБА_2 , 1971 року народження.
Як вбачається з матеріалів справи, в будинку АДРЕСА_1 , позивачка проживає одна. ОСОБА_2 не проживає за даною адресою з 2015 року, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 , переїхав та сьогоднішнє його місце проживання позивачці невідоме. Син позивачки, ОСОБА_3 , також не проживає за вищевказаною адресою.
Маючи дуже малий дохід, ОСОБА_1 змушена сплачувати комунальні послуги за осіб, які там не проживають і це є значним навантаженням на її сімейний бюджет і також позивач не може оформити субсидію.
Комісією в складі селищного голови Новояричівської селищної ради Соколовського П.А., секретаря ради Стасюк О.М., інспектора з питань реєстрації місця проживання фізичної особи та ведення військового обліку ОСОБА_4 , старшого ДОП превенції відділення поліції №1 ЛРУ ГУП у Львівській області Костюка Н.І., було складено акти про не проживання особи за місцем реєстрації. Такими актами від 21.07.2021 року, 30.04.2021 року та 18.02.2021 року було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 не проживають на протязі 7 років.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, визначено що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що коженмає право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Конституція України у ст.47 проголошує , що кожен має право на житло.
Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно абз.2, 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
У відповідності до п.39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено власником житла або законом.
Згідно вимог ст. 72 ЖК України передбачає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно до ч.ч. 2, 3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Так, згідно ч.2 ст. 107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населенному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстровані в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 ., який на даний час належить на праві власності позивачу. Всі обов`язки по утриманню житлового будинку, лежать на позивачеві, спільного господарства з відповідачами позивач не веде.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцеперебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно до ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»,висновки щодо застосування норм права,викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень,які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт,що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщенняабо права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Така ж норма закріплена і в ч.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, відносно відсутності відповідачів без поважних причин, більше семи років за адресою своєї реєстрації, а відтак, позовна вимога підлягає до задоволення.
На підставі ст.ст.41,47,55 Конституції України, ст.ст.16, 321, 389, 391 ЦК України,ч.4ст.9,ст.ст.71,72ЖК УРСР, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 211, 263-265, 280, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд -
Позовну заяву задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , 1971 року народження таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 , 1995 року народження таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте Камянка-Бузьким районним судом Львівської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Кам"янка-Бузький районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи
Суддя: Самсін М.Л.