Справа № 761/4058/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Гайдай К.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «АСАП», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейніков Микола Володимирович, ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів у якому просить: визнати недійсним договір №GL3N0175I4 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18 травня 2020 року в частині відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором №247/П/41/2007-840 від 28 грудня 2007 року та договором іпотеки №247/П/41/2007 від 28 грудня 2007 року; визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги грошових зобов`язань №04.09/2020_ДФ-2 від 04 вересня 2020 року в частині відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором № 247/П/41/2007-840 від 28 грудня 2007 року та договором іпотеки №247/П/41/2007 від 28 грудня 2007 року; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позову покликається на те, що між позивачем та ПАТ КБ «Надра» (відповідач-1) укладено кредитний договір від 28 грудня 2007 року № 247/П/41/2007-840 та в подальшому додаткову угоду до нього. Отримано грошові кошти для придбання нерухомого майна (квартири). В забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та відповідачем-1 укладено договір іпотеки від 28 грудня 2007 року №247/П/41/2007 зазначеного нерухомого майна. Враховуючи те, що зобов`язання за кредитним договором не виконувалось належним чином було вчинено виконавчий напис (зареєстровано у реєстрі під № 425), який у подальшому скасовано судовим рішенням. 18 травня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» (відповідач-2) укладено оспорюваний договір. Відповідач-2 набув право іпотекодержателя відносно квартири. У подальшому, 04 вересня 2020 року між ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальність «Фінансова Компанія «АСАП» (відповідач-3) укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги грошових зобов`язань №04.09/2020 ДФ-2 за спірними кредитним договором та договором іпотеки. 20 жовтня 2020 року відповідач-3 направив позивачу вимогу про усунення порушення умов кредитного договору №247/П/41/2007-840. Вважає, такі договори про відступлення права вимоги недійсними, наводячи наступні доводи. Відповідачем-1 направлялась вимога про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором від 28 грудня 2007 року, та виконавчого напису від 17.04.2013 року, розмір вимог ПАТ «КБ «НАДРА» становить у сумі 556 633,47 грн. Відтак, після направлення вимоги та вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі з підстав невиконання згаданої вимоги, кредитний договір припинив свою дію (кредитор змінив термін та умови користування коштами за відповідним кредитним договором) та відповідач-1 втратив можливість нарахування та стягнення з позивача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено. Однак, у той же час, за договором про відступлення прав вимоги від 18 травня 2020 року право вимоги за кредитним договором у розмірі 1 928 542,05 грн. На підставі договору про відступлення прав вимоги від 04 вересня 2020 року право вимоги становить у розмірі 78 785,91 дол. США, що еквівалентно 2 181 644,88 грн. Таким чином, ПАТ «КБ «НАДРА» відступило, а ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» та ТОВ «ФК «АСАП» отримали, право вимоги, яких в банку не було, а зазначені «завищені» розрахунки не ґрунтуються на чинному законодавстві та суперечать йому. При укладенні оспорюваних договорів про відступлення прав вимоги, ПАТ «КБ «НАДРА» відступило право вимоги ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС», а ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» відступило право вимоги ТОВ «ФК «АСАП» в обмін на грошові кошти, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи, що є основною ознакою факторингу. Уклавши договір відступлення прав вимоги за кредитним договором банк, а потім і ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» отримано фінансування, а нові кредитори (нові іпотекодержателі), в свою чергу, укладаючи вказані договори набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Отже, вважає, що між сторонами укладеного договори факторингу, а не договори про відступлення права вимоги. Позивача про відступлення права вимоги за іпотечним договором та кредитним договором не повідомляли. Форма договору про відступлення (купівлі- продажу) права вимоги грошових зобов`язань №04.09/2020_ДФ-2 від 04 вересня 2020 року не відповідає чинному законодавству, оскільки даний оскаржуваний договір не посвідчувався нотаріально. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (ст. 24 Закону України «Про іпотеку»). У відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК України просить позов задовольнити.

Відповідачем-1 подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року відсутні. Майнові права банку були продані на аукціону, у зв`язку із тим, що банк перебував на стадії ліквідації. Будь-яких зауважень до оформлення кінцевих результатів торгів у позивача не було. Такий не був учасником торгів. Наявність боргу чи його відсутність у позивача є предметом у спорі про стягнення з позивача коштів, а не про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними, адже є неефективним способом захисту порушеного права. Просить у позові відмовити.

Відповідачем-2 подано до суду відзив на позов. Наводить доводи про те, що заперечення розміру заборгованості не є підставою для визнання договору недійсним, а є предметом розгляду справи про стягнення заборгованості за договором. Позивач має право заперечити розмір заборгованості перед новим кредитором, надавши відповідні докази цього. Відповідач-2 мав право на укладення оспорюваного договору, адже у нього наявна ліцензія на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг. Направлення повідомлення новим кредитором боржнику про відступлення права вимогам на користь останнього не відповідає вимогам ст. ст. 516, 517 ЦК України. Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулось з дотримання вимог ст. 513 ЦК України, адже було вчинене у такій самій формі що і кредитний договір, а саме простій письмовій. Щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки то такий був нотаріально посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку. Просить у позові відмовити.

Позивачем подано до суду заперечення на відзив відповідача-2. Наводить пояснення про те, що оспорювані договори не створюються для позивача обов`язку сплати заборгованості у розмірі зазначеного у договорах під час його виконання, жодними доказами не підтверджено відповідачем-2. Вважає, що ПАТ КБ «Надра» відступив право вимоги відповідачу-2 якого у банку не було. Наводить аргументи про те, що оспорювані договори відповідно до їх умов є договори факторингу. Відповідно до ч. 2 ст. 518 ЦК України новий кредитор зобов`язаний повідомити боржника про перехід до нього відповідних прав за договором про відступлення права вимоги. Просить позов задовольнити.

Відповідачем-3 подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те що укладення оспорюваних договір не створює для позивача безумовного обов`язку сплати заборгованості у розмірі, який зазначено у таких договорах. Заперечує укладення між сторонами договору факторингу, про що стверджує позивача, оскільки з огляду на суєтний склад, фактор не був включено державного реєстру фінансових установ для надання фінансової послуги, зокрема факторингу, яка є такою послугою. Фінансування у розумінні факторингу, є передача грошових коштів за плату обумовлену договором, яка може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою у договорі, право вимоги за яким передається. Попри те, така умова відсутня у оспорюваних договорах. Строк дії оспорюваних договорів та договору факторингу є різним, факторинг діє до виплати боржником кошти за первісним договором, а договір про відступлення права вимоги діє до того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплати її вартість. Неповідомлення позивача новим кредитором про відступлення права вимоги на його користь не є безумовною підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними. Відповідачем-3 було направлено повідомлення про заміну первісного кредитора за нового, що підтверджено доказами. Оспорювані договори були укладенні у належній формі, договір про відступлення права вимоги за кредитним договором у простій письмовій формі, а за договором іпотеки у письмовій формі та нотаріально посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку. Просить у позові відмовити.

Позивачем подано до суд заперечення на відзив відповідача-3. Наводить пояснення про те, що у банку не було права відступити право вимоги розмір заборгованості якого не було. Оспорювані договори створюються для позивача складнощі в сплаті боргу за первісним кредитним договором. Наводить аналогічні пояснення щодо укладення оспорюваних договір як факторингу, а не відступлення права вимоги. Просить позов задовольнити.

04 лютого 2021 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року справу передано за територіальною підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. Справа отримана останнім 20 квітня 2021 року.

26 квітня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

26 квітня 2021 року, 31 травня 2021 року, 10 червня 2021 року, 03 грудня 2021 року ухвалами суду відмовлено у заявах позивача про забезпечення позову.

30 червня 2021 року ухвалою суду продовжено строк підготовчого провадження.

22 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті.

У судове засіданні інші учасники справи не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання. Клопотань про відкладення не подано. Заслухавши думку позивача, враховуючи наявність відзиви на позов від відповідачів, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Суд установив, 28 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (правонаступник ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 252/П/41/2007-840 (далі - кредитний договір). Предмет договору - кредит у розмірі 43024,66 дол. США для придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Відсотки за користування кредитом 13,26 % на рік. Строк до 300 місяців / Том 1, арк. спр. 8-12/.

28 грудня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки № 247/П/41/2007 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором (далі - договір іпотеки). Предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 . Договір нотаріального посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрований у реєстрі за № 11179 / Том 1, арк. спр. 18-21/.

В подальшому, 22 листопада 2010 року укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору. Між сторонами погоджено внесення змін у існуючі зобов`язання та кредитний договір викладено у новій редакції. Кінцевий термін повернення кредиту 27 грудня 2032 року /Том 1, арк. спр. 13-17/.

У зв`язку із невиконання позивачем взятих зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до нотаріуса про вчинення виконавчого напису шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. Виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. 17 квітня 2013 року та зареєстрований за № 425. Загальна сума заборгованості за кредитним договором за період з 11 січня 2008 року по 11 січня 2013 року становить 556633,47 грн. Надалі, судовим рішенням від 19 березня 2015 року, справа № 758/14384/13-ц вчинено виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню /Том 1, арк. спр. 22, 23/.

18 травня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» в особі представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Гришкової Є. Ю. та товариством з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № GL3N01751 (далі - договір-1). Правова природа договору - продаж банком прав вимоги, визначених у цьому договорі новому кредитору. Предмет договору - відступлення банком шляхом продажу новому кредитору належні банку права вимоги до позичальників, іпотекодавців та поручителів, які визначені у додатку № 1 до цього договору Сторони домовились, що за відступлення права вимоги за основними договорами, новий кредитор сплачує банку грошові кошти у повному обсязі до моменту набуття чинності цього договору. Новий кредитор зобов`язаний повідомити боржника про відступлення права вимоги за основним договором протягом п`яти днів з дня набрання чинності цим договором ( п. п. 1, 2.1, 3, 4, 4.1) /Том 1, арк. спр. 27-38/.

04 вересня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП» (новий кредитор) укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги грошових зобов`язань № 04.09/2020_ДФ-2 (далі - договір-2). Сторони погодили, що первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору право вимоги до боржника за кредитним договором та договором забезпечення виконання зобов`язань. Право вимоги у повному обсязі та на умовах , які існують на момент відступлення права вимоги вважаються відступленими (переданими) з моменту підписання цього договору та виключно з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора. Відступлення права вимоги за договором забезпечення, що посвідчений нотаріально здійснюється шляхом укладення сторонами окремого нотаріально посвідченого договору про відступлення права вимоги за таким договором. Первісний кредитор зобов`язаний повідомити боржника та поручителя за основними кредитним договором та договором іпотеки про відступлення новому кредитору права вимоги за такими договорами (п. п. 2.1, 2.3, 3.1.3, 3.1.5, 3.1.8) /арк. спр. 39-47/.

04 вересня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» (первісний іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП» (новий іпотекодержатель) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки (договір-3). Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1058.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо доводів позивача про те, що оспорювані договори про відступлення права вимоги, незважаючи на їх назву як договір відступлення права вимоги, за своєю юридичною природою є договором факторингу, суд оцінює критично, виходячи з наступних мотивів.

Одними із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Аналізуючи норми ЦК України та Закону України «Про банки і банківську діяльність», суд приходить до переконання про те, що договір про відступлення права вимоги та договір факторингу є різними правочинами з огляду на наступне.

Згідно з ст. 1077 ЦК України договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352«Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна дійти висновку щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із ч. 1. ст. 1077 ЦК України, ч. 5 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» убачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Попри те, у давній справі суд не встановив цього, адже не подано жодних доказів включення таких сторін, які продали своє право вимоги у цій справі у відповідності до ст. 76-80 ЦПК України.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 цього Кодексу).

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 цього ж Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з ч. 1 ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України).

Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже, купівля у банків (фінансових установ) права стягнення з позичальників заборгованостей за кредитами та фізичне стягнення цих боргів, є фактично передачею права грошової вимоги.

Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що оспорювані правочини за своєю юридичної природою є договорами про відступлення права вимоги.

Аналізуючи оспорювані договори суд установив, що сторони при їх укладенні керувалися положеннями статей 512-519, 656 ЦК України.

За оспорюваними договорами було відступлена дійсна вимога, яка існувала на момент переходу цих прав, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

Посилання позивача на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року у справі № 758/14384/13-ц яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса від 17 квітня 2013 року № 425 про стягнення заборгованості 556633,47 грн з позивача на користь банку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим за оспорюваними договорами передано неіснуючу заборгованість за первинним кредитним договором та договором іпотеки, суд оцінює критично, адже кредитний договір та договір іпотеки не є припиненими, зобов`язання за кредитним договором залишається невиконаним, яке в силу вимог ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а отже могли бути предметом договору відступлення права вимоги.

Доказів належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки із сторони позивача не надано.

Суд прийшов до переконання про те, що позивачем також не доведено, що його право або цивільний інтерес (як особи, яка не є стороною вказаних правочинів) порушено фактом вчинення оспорюваних правочинів, сам факт визнання судом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором недійсним не є тим правовим засобом, що ефективно захистить цивільний інтерес позивача та в даному випадку відступлення ПАТ «КБ «Надра» прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами не свідчить про порушення прав позивача, як позичальника та іпотекодавця, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в цивільному суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, суб`єкт, право якого порушено, може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. Способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які передбачені законом (договором), спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.

Відтак, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними оспорюваних договорів залежить подальша можливість законної реалізації позивачем обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитними договорами.

Сам по собі факт укладення оспорюваних договір не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який вказано у спірному договорі у ході його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів по основному зобов`язанню (кредитному договорі). Таке посилання не є нормою матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами.

Щодо посилання позивача про недотримання під час укладення оспорюваних договір форми, то такі суд оцінює критично, адже спростовуються матеріалами справи, оскільки оспорювані договори про відступлення права вимоги за кредитним договором укладено у простій письмові формі, як і первісний кредитний договір; відступлення права вимоги за договором забезпечення здійснюється шляхом укладення сторонами окремого нотаріального посвідченого договору про відступлення права вимоги, що передбачено умовами оспорюваних договорів та самим договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки, який нотаріально посвідчений та копія такого міститься у матеріалах справи, тобто сторонами при укладенні оспорюваних договір дотримано вимоги ст. 513 ЦК України.

Щодо аргументів позивача про те, що новими кредитором не було повідомлено його про укладені оспорювані договори у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України суд прийшов до переконання про те, що такі доводи спростовуються наявним повідомленням відповідачем-2 позивача про відступлення права вимоги на користь нового кредитора (відпоідача-3) та підтверджено направлення такого повідомлення рекомендованим листом позивача на виконання п. 3.1.8 договору-2 від 04 вересня 2020 року, що підтверджено фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 04 вересня 2020 року.

Разом із тим, суд не встановив виконання відповідачем-2 п. 3.4 договору-1 про обов`язок повідомлення боржника та іпотекодержателя про укладення договорів про відступленню права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, однак таке не може бути безмовною підставою для визнання оспорюваного договору-1 недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Згідно з ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до правової позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене вище, презумпцію правомірності оспорюваних договорів, суд прийшов до переконання про те, що питання розміру заборгованості за кредитним договором не входить до предмета доказування у даній справі про визнання недійсними правочинів, встановлення укладення між сторонами саме договорів про відступлення права вимоги шляхом проведення судом розмежування із договором факторингу, дотримання форми укладення оспорюваних договорів, суд прийшов до переконання про те, що відсутні підстави для визнання таких договорів недійсними у відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «АСАП», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейніков Микола Володимирович, ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач-1 Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (місцезнаходження - місто Київ, вулиця Січових Стрільців, буд. №17, );

відповідач-2 Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» (місцезнаходження - місто Київ, провулок Рильський, буд. №4, );

відповідач-3 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «АСАП» (місцезнаходження - місто Київ, проспект Бажана, буд. №16, офіс 163, );

третя особа-1 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейніков Микола Володимирович (місцезнаходження - АДРЕСА_3 );

третя особа-2 ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_4 ).

Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 року.

Суддя О. І. Якимець