КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 753/18887/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4571/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Мицик Ю.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

11 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Київська міська державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні приміщенням загального користування, -

В С ТА Н О В И В :

Позивач звернувся з даним позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного плану будівлі, приміщення №VI на 16 поверсі є місцем загального користування для житлових приміщень (квартири), зокрема, за номерами113 та 114.

Відповідач є мешканцем квартири №113 за вказаною адресою.

Зазначає, що в коридорі загального користування на 16 поверсі цього будинку без проекту, розробленого з дотриманням вимог чинних будівельних норм і правил, без відповідного дозволу, відповідач встановив перегородку з пластикових дверей.

Вказує, що встановлення відповідачем перегородки в коридорі загального користування чинить позивачеві перешкоди у користуванні своєю власністю, а саме: перегородка відокремлює частину коридору разом із елементом опалення коридору, елементом освітлення коридору, обмежує доступ до коридору та балкону загального користування; перекриває шляхи евакуації на поверсі. Балкон, як місце загального користування відповідач засклив та облаштував під власні потреби.

Крім того,відповідачем змонтовано утеплювач з невизначеною пожежною небезпекою на стінах загального коридору, чим створено небезпечні умови для проживання.

Вважає, що такі дії відповідача є незаконними та порушують його права, як співвласника багатоквартирного будинку.

У зв`язку із викладеним просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні приміщенням загального користування.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 приміщенням загального користування шістнадцятого поверху будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самочинно встановленої перегородки та привести приміщення загального користування шістнадцятого поверху будинку АДРЕСА_1 у належний первісний стан шляхом відновлення освітлення та демонтажу зі стін на шляхах евакуації встановленого облицювання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1536 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначив, що всі власники квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 є співвласниками (без права приватизації) допоміжних приміщень, в тому числі приміщення номер VI вказаного будинку і є рівними у праві користуватися ними рівноправно.

Вважає, що позивачем не надано суду належних доказів того, що йому чиняться перешкоди в користуванні коридором та балконом.

Зазначає, що інші співвласники будинку не висловлювали своїх заперечень проти засклення балкону та встановлення перегородки з пластиковими дверима.

Вказує, що позивач тривалий час не мешкає у квартирі в кв.114 , для власного проживання квартиру не використовує, здає її в оренду іншим особам без належного оформлення даних правовідносин. Тобто,не користується допоміжними нежилими приміщеннями та приміщеннями загального користування.

Зазначає, що ані перегородка, ані балкон не зачиняються і можуть вільно використовуватися співвласниками будинку.

Нібалкон, ні коридор не обладнані елементами опалення, конструкція перегородки виготовлена з металопластику зі вставками склопакетів, що пропускає природне світло з балконного вікна в денний час, і в нічній час коридор загального користування належним чином освітлюється.

Крім того, зазначає, що позивачем не доведено порушення ним Державних будівельних норм України ДБН В.2.5-28-2006 Інженерне обладнання будинків і споруд.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що перегородка встановлена без отримання дозвільних документів та згоди позивача, як співвласника багатоквартирного будинку, крім того враховуючи, що відповідачем оздоблені стіни коридору горючим облицюванням з невизначеною пожежною небезпекою, чим створено небезпечні умови для проживання, натомість відповідачем не спростовані вказані доводи, суд вважав законною та обгрунтованою вимогу позивача про демонтаж зі стін на шляхах евакуації встановленого облицювання.

Проте, колегія суддів не може повною мірою погодитись з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що факт встановлення відповідачем перегородки пластикових дверей в коридорі загальної користування на 16 поверсі в будинку АДРЕСА_1 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення № 200/210 від 12.03.2018 року, складеного начальником Житлово-експлуатаційної дільниці-210 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» відносно ОСОБА_1 за ст. 150 КУпАП (а.с. 12).

Постановою Адміністративної комісії Київської міської державної адміністрації від 18.06.2018 року № 1299 ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за ст. 150 КУпАП у виді штрафу в розмірі 17 грн.

У відповідності до вказаної постанови ОСОБА_1 в коридорі загального користування на 16 поверсі в будинку АДРЕСА_1 без пред`явлення дозвільної документації встановив перегородку з пластикових дверей, чим порушив п. 1.4.3 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572 (а.с. 96).

Зазначена постанова відповідачем не оскаржувалася, адміністративний штраф ним сплачено, що було визнано останнім в судді першої інстанції.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с. 8).

З витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 103599381 вбачається, щоквартира АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (а.с. 66).

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України.

У постанові Кабінету Міністрів України від 24січня 2006року №45«Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8жовтня 1992року №572» зазначено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ч. 1 ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотриманням встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-530цс16.

У сенсі положень статті 391 ЦК України власник майна як позивач не зобов`язаний доводити неправомірність дій відповідача; власник має доказати факт існування перешкод у здійсненні користування та розпорядження майном; особа, яка створює перешкоди відповідач, має довести правомірний характер своєї поведінки.

Згідно з ч. 2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14травня 2015року №417-VIII (далі за текстом Закон № 417-VIII), а саме п. 6 ч. 1 ст. 1 визначено, що спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Частинами 1 та 2 ст. 5 вищевказаного Закону визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників, спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

За приписами п. 1 ч. 1 ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку`співвласники мають право: вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.

Верховний Суд у своїх правових позиціях в справі про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні приміщенням вказував, що відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

До обов`язків співвласників за п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» віднесено забезпечення додержання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин, а за ч. 2 вказаної статті кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Пунктом 1.4 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій/, затвердженого Наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005року встановлені Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень.

Зокрема п.1.4.1 визначено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

До елементів перепланування жилих приміщень за п. 1.4.3 належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Не допускається за другим абзацем п. 1.4.4 перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі.

Колегія суддіввважає, що перегородка збудована відповідачем незаконно без отримання дозволу та згоди усіх сусідів, що підтвердженно належними та допустимим доказами.

Доводи апеляційної скарги про те що, позивач тривалий час не мешкає у своїй квартирі та не використовує для власного проживання, а також те що позивач не користується на приміщенням загального користування, колегія суддів відхиляє оскільки жодним чином не спростовують факту порушення прав позивача, крім того вина ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 150 КУпАП встановлено постановою Адміністративної комісії Київської міської державної адміністрації від 18.06.2018 року № 1299, яку відповідач не оскаржував.

Разом з цим, що стосується демонтажу зі стін на шляхах евакуації встановленого облицювання, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивач особисто не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилався під час звернення до суду із вказаною вимогою.

Постановою від 06 червня 2019 року в справі № 468/1375/15-й, провадження № 61-12143св18 Верховний суд зазначає наступне, що вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимогта заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, що стіни коридору оздобленні відповідачем горючим облицюванням з невизначеною пожежною небезпекою, чим створено небезпечні умови для проживання, оскільки вказанні доводи позивачем не доведенні належними та допустими доказами.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 12, 76, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Лист Дарницького районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві від 25.05.2018 року №22/1363, не можна враховувати як доказ, оскільки він був складений за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 без обстеження приміщення на місці.

Так, виходячи з норми п.7.3.3. ДБН В. 1.1-7-2016 у будинках усіх ступенів югнестійкості, крім будинків V ступеня вогнестійкості, на шляхах евакуації не (опускається застосовувати будівельні матеріали з вищою пожежною небезпекою, ніж: б) '2, В2, Д2, Т2 - для облицювання стін, стель і заповнення в підвісних стелях коридорів, олів і фойє тощо.

Крім того, встановлення ступеня горючості матеріалів облицювання стін, стелі, тощо входить до компетенції Дарницького районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві , проте такого висновку суду надано не було.

Оскільки інших доказів обґрунтованості своїх доводів позивач суду не надав, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не наведено та не надано жодних належних, переконливих і достатніх доказів, згідно яких вбачалось би, що його права порушені саме відповідачем.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_1 привести приміщення загального користування шістнадцятого поверху будинку АДРЕСА_1 у належний первісний стан шляхом відновлення освітлення та демонтажу зі стін на шляхах евакуації встановленого облицювання скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи вищевикладене та те, що судом апеляційної інстанції позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, у зв`язку із чим, відповідно до п.3 ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає зменшенню пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 привести приміщення загального користування шістнадцятого поверху будинку АДРЕСА_1 у належний первісний стан шляхом відновлення освітлення та демонтажу зі стін на шляхах евакуації встановленого облицювання скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовогозбору змінити, зменшивши розмір з 1536 грн. 80 коп. до 768 грн. 40 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 630 грн. 60 коп.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 22 березня 2021 року.

Головуючий

Судді