РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» грудня 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарі Молінській С.В., Назаркевич Ю.В., Настасяк Б.І.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представник позивача адвокат Козій А.В.

представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Москвіта З.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

у с т а н о в и в:

У провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилась цивільна справа №466/2627/16-ц за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені яких діяв адвокат Москвіта Зіновій Йосипович, до ОСОБА_1 , Управління державної реєстрації Львівської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2017 року вищевказані первісний та зустрічний позови було роз`єднано в окремі провадження.

Протоколом передачі справи раніше визначеному складу суду від 27 грудня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів було передано для розгляду головуючому судді Кавацюку В.І. та судовій справі присвоєно єдиний унікальний номер: 466/10171/17.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів прийнято до розгляду та вирішено проводити судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 в зустрічному позові від 28 лютого 2017 року, зокрема, зіслався на те, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа №466/2627/16-ц за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 обґрунтовують наявністю перешкод в оформленні спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки державний нотаріус Третьої львівської державної нотаріальної контори відмовила їм у видачі свідоцтва про право на спадщину.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просять скасувати державну реєстрацію права власності за ним, ОСОБА_1 , на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Крім цього, просять визнати за кожним із них у порядку спадкування за законом право власності на 2/15 з 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Зміст його, ОСОБА_1 , позову зводиться до наступного.

20 квітня 2007 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Єгоровою Н.Ю.

У відповідності до умов цього договору ОСОБА_5 передав йому, ОСОБА_1 , у приватну власність належні йому на праві приватної власності 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

У свою чергу він, ОСОБА_1 , зобов`язався забезпечити ОСОБА_5 щоденним харчуванням, періодичною пресою, здійснювати догляд та надавати іншу допомогу. Вартість матеріального забезпечення ОСОБА_5 визначено у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України.

24 квітня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до нього, ОСОБА_1 , та обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання недійсним вищевказаного договору довічного утримання, який був укладений 20 квітня 2007 року.

В обгрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_5 , хоч на момент укладення договору і не був визнаний недієздатним, однак за станом свого здоров`я він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року у цивільній справі № 1328/3677/12 позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено повністю: визнано недійсним оспорюваний договір довічного утримання та скасовано державну реєстрацію договору довічного утримання від 20 квітня 2007 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області 26 січня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 було задоволено частково.

Вказані обставини знаходять своє відображення на а.с. 7-11 матеріалів цивільної справи № 466/2627/16-ц.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені ч. 1, 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Оскільки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулись до Третьої львівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька ОСОБА_5 , то вони, як спадкоємці першої черги, повинні відшкодувати йому, ОСОБА_1 , витрати, які він поніс у зв`язку з утриманням померлого ОСОБА_5 , оскільки у відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так як при розгляді цивільної справи № 1328/3677/12 суд із власної ініціативи не застосував наслідків недійсності правочину, тому такий його, ОСОБА_1 , позов до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як спадкоємців, про стягнення грошових коштів є необхідною мірою захисту своїх майнових інтересів.

Враховуючи те, що особливі умови застосування наслідків недійсності вказаного виду правочину законом не визначено, тому в даному випадку діють загальні наслідки визнання правочину недійсним, тобто наслідки, які передбачені ст. 216 ЦК України, зокрема двостороння реституція.

У період дії договору довічного утримання від 20 квітня 2007 року і до дня смерті ОСОБА_5 ним було витрачено 30 189,00 грн. (мінімальна заробітна плата за період з 20 квітня 2007 року по 28 лютого 2011 року).

З огляду на те, що він, ОСОБА_1 , свої зобов`язання перед ОСОБА_5 за договором довічного утримання виконав належно та у повному обсязі, а тому сума коштів, яка підлягає стягненню із спадкоємців останнього у відповідності до умов договору становить 30 189,00 грн..

Разом із тим, вказана сума грошових коштів, витрачених ним на утримання померлого ОСОБА_5 , підлягає індексуванню та, крім цього, з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підлягає стягненню 3 (три) проценти річних.

Згідно з наведеним в його, ОСОБА_1 , позові розрахунку загальна сума коштів. яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 становить: 30 189,00 грн. (основний борг) + 32 962, 35 грн. (інфляційне збільшення боргу) + 5 439, 000 грн. (3 % річних) = 68 590, 35 грн.

З огляду на такі обставини, просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь 68 590, 35 грн. та покласти на них судові витрати.

Крім цього, в ході розгляду цивільної справи № 466/2627/16-ц представником ОСОБА_1 - адвокатом Козієм А.В. подано заяву про уточнення позовних вимог від 12 грудня 2017 року, у відповідності до якої змінено процесуальний статус ОСОБА_4 із третьої особи на стороні відповідача за зустрічним позовом на співвідповідача.

В цій заяві про уточнення позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_4 31 серпня 2015 року також звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , просив ухвалити рішення про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та залученої до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 на свою користь 68 590, 35 грн. та покласти на них судові витрати.

27 квітня 2018 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Козій А.В. подав до суду заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 30 189,00 грн. основного боргу, 3% річних, що становить 6486,00 грн., інфляційне збільшення боргу в розмірі 43 326, 83 грн., а всього - 80 001, 83 грн.

29 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 знову подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що через наявність в ОСОБА_5 ряду захворювань та необхідність постійного догляду за ним він, ОСОБА_1 у період з 20 квітня 2007 року (часу укладення договору довічного утримання) і до дня смерті ОСОБА_5 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 поніс додаткові витрати у розмірі 10 000 доларів США, що станом на 09 серпня 2018 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 270 965,00грн.

З огляду на це просить ухвалити рішення, яким з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь грошові кошти в сумі 350 966,83 грн.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відзиву на позовну заяву до суду не надіслали.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2018 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 , який за його згодою був допитаний в якості свідка, та його представник - адвокат Козій А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та в заявах про уточнення і збільшення позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судові засідання, які призначались неодноразово, жодного разу не з`явились, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому порядку.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання жодного разу не з`явилась, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялась в установленому порядку, та 12 вересня 2019 року подала до суду нотаріально посвідчену заяву, з якої вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 вона повністю визнає та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення його позову.

Представник відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвокат Москвіта З.Й. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та, зокрема, пояснив, що його довірителі є дітьми покійного ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 1994 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували між собою в зареєстрованому шлюбі до дня смерті останнього. Весь час вони проживали в будинку АДРЕСА_1 , 2/5 частини якого належало на праві власності ОСОБА_5 . Інша частина цього будинку в розмірі 3/5 частин належить дочці ОСОБА_5 - ОСОБА_2

20 квітня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 дійсно було укладено договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_5 належну йому на праві приватної власності частку зазначеного вище будинку передав у власність ОСОБА_1 , який являється сином дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_4 . В подальшому цей договір довічного утримання, як і раніше укладений в 2005 році ОСОБА_5 заповіт на користь ОСОБА_4 , був визнаний недійсним в судовому порядку.

За весь час перебування в шлюбі між ОСОБА_4 (дружиною ОСОБА_5 ), з однієї сторони, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (дітьми ОСОБА_5 ), з іншої сторони, склались неприязні відносини, оскільки постійно чинила перешкоди в спілкуванні свого чоловіка з його дітьми.

Незважаючи на це, ОСОБА_2 періодично спілкувалась з батьком, допомагала йому як матеріально, так і морально. Ще до укладення договору довічного утримання вона зверталась до лікарів стосовно лікування батька, в тому числі і стосовно психічного стану батька.

ОСОБА_5 був хворий та потребував медичної допомоги, яку йому надавала не тільки ОСОБА_2 , а й її брат ОСОБА_3 та його дружина, які постійно спілкувалися з батьком, навідувалися до нього додому та надавали йому необхідну допомогу.

Вважає, що твердження представника позивача ОСОБА_1 - адвокат Козія А.В. в судовому засіданні про самоусунення ОСОБА_2 і ОСОБА_6 від утримання свого батька є надуманими та голослівними.

Його довірителі - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повністю заперечують проти позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з них коштів в розмірі 350 966,83 грн., оскільки позивачем не надано детального розрахунку нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних. Крім цього, положення ст. 625 ЦК України, на яку посилається позивач та його представник, як на підставу для стягнення трьох процентів річних, поширюються на порушення грошового зобов`язання, якого між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з другої сторони, не існувало.

Згідно умов договору договору довічного утримання ОСОБА_1 дійсно зобов`язався забезпечити ОСОБА_5 щоденним харчуванням, періодичною пресою, здійснювати догляд та надавати іншу допомогу і вартість матеріального забезпечення визначена у розмірі мінімальної заробітної плати.

Однак, у відповідачів є сумнів, що така матеріальна допомога надавалась в повному обсязі, а сам ОСОБА_5 висловити свої заперечення стосовно добросовісності чи недобросовісності виконання умов договору довічного утримання при житті підтвердити не міг, оскільки за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім цього, жодних підтверджень на обґрунтування саме таких витрат позивачем ОСОБА_1 суду представлено не було.

Що стосується вимоги відшкодування додаткових витрат у розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно 270 965 грн., які нібито поніс ОСОБА_1 з огляду на необхідність постійного догляду за ОСОБА_5 по причині ряду захворювань, то в даному випадку така сума, на думку відповідачів, є вигаданою та такою, що не підтверджена жодним доказом.

Безпідставним є покликання ОСОБА_1 на те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні відшкодовувати ті витрати, на які він нібито поніс на утримання їхнього батька, оскільки вони не набули права власності на 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 .

В даному випадку свідоцтво про право на спадщину ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не видавалось та 19 листопада 2015 року державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В. винесена постанова про відмову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх батька ОСОБА_5 . Спадкове майно, на яке відкрилась спадщина складається з 2/5 частин будинку АДРЕСА_1 , однак саме цю частину будинку ОСОБА_1 , не маючи на те правових підстав, в 2015 році подарував своїй доньці ОСОБА_7 .

В даний час в Шевченківському районному суді м. Львова знаходиться на розгляді цивільна справа про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_1 цієї частки будинку своїй доньці ОСОБА_7 , яка на даний час є її власником.

Враховуючи вищенаведене, вважає позов ОСОБА_1 безпідставним та в його задоволенні просить відмовити.

В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 28 грудня 2021 року о 14.00 год. учасники процесу не з`явились та представником ОСОБА_1 - адвокатом Козієм А.В. і представником відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвокатом Москвітою Ю.З. до суді подані заяви про завершення розгляду справи у їх відсутності.

У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання 28 грудня 2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши показання позивача ОСОБА_8 , пояснення його представника - адвоката Козія А.В., пояснення представника відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвоката Москвіти Ю.В., з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, оглянувши матеріали цивільної справи №1328/2530/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третьої особи - Третьої львівської державної нотаріальної контори про усунення від права на спадкування законом, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ст. 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений нормами України.

Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що 20 квітня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Єгоровою Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі №1255.

На час укладення цього договору ОСОБА_5 перебував з 1994 року в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , та проживав разом з нею в будинку АДРЕСА_1 . 2/5 частки якого належало йому на праві приватної власності. Власником інших 3/5 часток цього будинку є донька ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , яка є співвідповідачем по справі.

За умовами вищевказаного договору довічного утримання ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_1 2/5 часток будинку АДРЕСА_1 , які належали йому на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, виданого 15 січня 1994 року Третьою львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-247, зареєстрованого 28 лютого 1994 року в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 5258.

У свою чергу ОСОБА_1 зобов`язався забезпечити ОСОБА_5 утриманням довічно в натурі у вигляді:

- забезпечення його та його дружини ОСОБА_4 житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання в будинку;

- забезпечення щоденним харчуванням;

- забезпечення періодичною пресою;

- здійснення догляду та надання необхідної допомоги.

Вартість матеріального забезпечення встановлюється в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України.

Крім цього, за вказаним договором ОСОБА_1 також зобов`язався забезпечувати ОСОБА_5 належними лікувальними засобами, вартість яких визначається на підставі виданих лікарями рецептів та касових чеків аптечних закладів, а також у разі смерті ОСОБА_3 поховати згідно його віросповідання, а саме за християнськими звичаями в м. Львові.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер у м. Львові.

У квітні 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є дітьми ОСОБА_5 , звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання недійсним вищевказаного договору довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 20 квітня 2007 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року у цивільній справі № 1328/3677/12, яке було залишено без зміни судом апеляційної інстанції 26 січня 2015 року, договір довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 20 квітня 2007 року, визнано недійсним.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями представників сторін - адвокатів Козія А.В. і Москвіти Ю.Б. , показаннями позивача ОСОБА_1 наявними в справі доказами, матеріалами оглянутої в судовому засіданні цивільної справи №1328/2530/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Третя львівська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування законом та ці обставини ніким з учасників процесу в судовому засіданні не оспорювались.

Як на підставу своїх позовних вимог про стягнення грошових коштів ОСОБА_1 покликається на те, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які є дітьми померлого ОСОБА_5 , звернулись до Третьої львівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька, то вони, як спадкоємці першої черги, повинні відшкодувати йому витрати, які він поніс у зв`язку з утриманням померлого ОСОБА_5 , оскільки у відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З аналогічною заявою про прийняття спадщини до Третьої львівської державної нотаріальної контори також звернулась ОСОБА_4 , як дружина ОСОБА_5 , а тому вона так само повинна відшкодувати йому такі витрати.

Також зазначив, що при розгляді цивільної справи № 1328/3677/12 про визнання недійсним договору довічного утримання суд із власної ініціативи не застосував наслідків недійсності правочину, тому такий позов до спадкоємців ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів є необхідною мірою захисту його майнових інтересів.

Приписами ст. 1218 ЦК України, на яку посилається позивач ОСОБА_1 , дійсно визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями ст. 1231 ЦК України передбачено, що до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем, обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя, та обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця.

У відповідності до ч.4 ст. 1231 ЦК України майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

Судом встановлено, що спадкове майно, на яке відкрилась спадщина складається з 2/5 частин будинку АДРЕСА_1 .

Однак відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є дітьми померлого ОСОБА_5 , не набули права власності на 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , та свідоцтво про право на спадщину за законом їм не видавалось.

Також не набула в порядку спадкування права власності на майно після смерті ОСОБА_5 його дружина - співвідповідач ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивача ОСОБА_1 .

Як вбачається з пояснень представника відповідачів - адвоката Москвіти З.Й. 19 листопада 2015 року державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В. винесена постанова про відмову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх батька ОСОБА_5 .

З пояснень представника Москвіти З.Й. також убачається, що позивач ОСОБА_1 , не маючи на те правових підстав, в 2015 році шляхом укладення договору дарування подарував вищевказані 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_7 . В даний час ОСОБА_7 є власником цієї частини вищевказаного будинку та в Шевченківському районному суді м. Львова перебуває на розгляді цивільна справа про визнання цього договору дарування недійсним.

Цих обставин не заперечували в судовому засіданні ні сам позивач ОСОБА_1 , ні його представник - адвокат Козій А.В.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з часу складення повного тексту рішення.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ;

відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП - НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 10 січня 2022 року.

Суддя В. І. Кавацюк