справа № 278/108/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О. за участю секретаря Петровської Ю.Р., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та збитків, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з даним позовом, яким просила стягнути з відповідача на свою користь 60 000, 00 гривень заборгованості за попереднім договором від 28.08.2015 року.

В обґрунтування позову вказано, що між позивачем та відповідачем був укладений попередній договір, згідно умов якого відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 30 000, 00 гривень, однак станом на момент подачі позову не виконала своїх зобов`язань за таким договором, а між сторонами не був укладений договір про купівлю-продаж земельної ділянки.

Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України, розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності заперечення сторін щодо цього.

Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини.

28.08.2015 року між сторонами укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. (а.с. 7).

Згідно п. 1 договору відповідач зобов`язалася передати у власність в майбутньому, а позивач зобов`язалась прийняти у власність належну відповідачу земельну ділянку площею 2 292 кв.м. для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:002:0393, що розташована в с. Левків Житомирського району Житомирської області у строк до 15.10.2015 року, про що мало бути укладено та посвідчено договір купівлі-продажу. Продовження терміну для укладення договору купівлі-продажу допускалося за додатковим погодженням між сторонами, яке мало б бути оформлено відповідною нотаріально посвідченою угодою.

Відповідно до п. 2 договору ціна продажу земельної ділянки мала складати 30 000, 00 гривень.

Сторони дійшли згоди про передачу позивачем відповідачу авансу у сумі 30 000, 00 гривень. ОСОБА_2 підтвердила факт отримання таких грошових коштів (п. 3 договору).

У разі ухилення відповідача від укладення договору купівлі-продажу остання згідно п. 5 попереднього договору зобов`язалась відшкодувати позивачу збитки, завдані простроченням, у сумі подвійного розміру авансу.

Відповідач не скористалася своїм правом надати до суду належні та допустимі докази, які б спростовували доводи позивача, відзиву на позов не подала, свого ставлення до позовної заяви не висловила, хоча про розгляд справи була повідомлена належним чином.

Правовідносини, що склались між сторонами у справі, відповідають та регулюються наступними нормами матеріального закону.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України надалі за текстом Кодекс).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Кодексу). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 Кодексу).

Крім цього, наведені правовідносини регулюються наступними нормами процесуального закону.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Проаналізувавши фактичні обставини справи та норми закону, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

У ході розгляду справи встановлено, що попередній договір від 28.08.2015 року підписано сторонами за їх дійсного волевиявлення, за вільного вибору умов договору та сторін, за повного розуміння умов договору та його наслідків, без будь-якого примусу, як фізичного, так і морального, за дійсного наміру створити наслідки, визначені для такого роду правочинів, на умовах виконання взятих на кожну зі сторін зобов`язань.

В той же час, з наданих суду доказів не вбачається порушення, невизнання або оспорювання відповідачем прав позивача. Так, до позову заявником надано лише копію попереднього договору. Інших доказів, як то, наприклад, переписка або інші докази, які б викривали ухилення саме відповідача від виконання умов правочину, суду надано не було. За наявності лише копії попереднього договору і відсутності правочину щодо відчудження земельної ділянки стверджувати про ухилення відповідачем від виконання зобов`язання, суд вважає є припущенням і такі сумнівні відомості не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення вимог позивача.

Суд наголошує, що позивачем були подані усі докази, які вона вважала необхідними аби суд дослідив. Будь-яких інших клопотань про відсутність необхідних доказів або про їх витребування судом позивачем не заявлялось.

Більше того, понад п`ятирічний строк, який минув з моменту взятих на себе зобов`язань сторонами згідно попереднього договору від 28.08.2015 року - чергове підтвердження правильно зроблених висновків суду.

Відповідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Як роз`яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Відтак, суд дійшов до висновку про необхідність скасування вжитих ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 22.01.2021 року заходів забезпечення позову у даній справі.

Результати вирішення спору не даються підстав для подальшого розподілу судових витрат. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Скасувати вжиті ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 22.01.2021 року заходи забезпечення позову у даній справі.

Повне рішення виготовлене 18 березня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Грубіян