ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» березня 2021 року

м. Харків

справа № 620/564/19

провадження № 22ц/818/660/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представниця відповідачів ОСОБА_4 , Бердянська сільська рада Зачепилівського району Харківської області,

третя особа - Харківська філія Державного підприємства «Національні інформаційні системи»

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 09 вересня 2020 року в складі судді Яценка Є.І.

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Бердянської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, третя особа: Харківська філія Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про встановлення нікчемності заповіту.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 мати - ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилась спадщина - домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке належним чином зареєстровано за померлою.

Вказав, що спадкоємцями першої черги за законом є троє рідних синів померлої він та його рідні брати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожному з яких мало належати по 1/3 частини спадкового майна в порядку спадкування за законом.

Зазначив, що він та його брати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину належним чином, та державним нотаріусом Зачепилівської державної нотаріальної контори відкрита спадкова справа.

Вказав, що після спливу шестимісячного строку він звернувся до Зачепилівської державної нотаріальної контори з вимогою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на належну йому 1/3 частину спадкового майна, але з`ясувалось, що за життя, 24 жовтня 2017 року, його мати ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті майно його братам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Отже, він як пенсіонер має право лише на обов`язкову частку у спадщині, тобто 1/6 частину спадкового майна.

Зазначив, що вказаний заповіт є нікчемним, оскільки його мати ОСОБА_5 за життя не навчалась в жодному освітньому закладі, не отримувала жодного документу про здобуття освіти, не вміла читати та писати, а лише навчилась ставити свій підпис у тому місці на аркуші паперу, де їй вказували, отже, під час складання заповіту не могла самостійно прочитати текст заповіту та його підписати.

Просив встановити нікчемність заповіту від імені ОСОБА_5 , посвідченого Бердянською сільською радою Зачепилівського району Харківської області 24 жовтня 2017 року, зареєстрованого Харківської філією державного підприємства « Національні інформаційні системи» 06 листопада 2017 року, згідно якого ОСОБА_5 заповідала все належне їй на день смерті майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 09 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом даної цивільної справи в сумі 6 000,00 грн, та на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з розглядом даної цивільної справи в сумі 6 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що заповіт є нікчемним, адже не посвідчений належною особою, оскільки немає доказів того, що секретар сільської ради ОСОБА_6 в передбаченому законом порядку була уповноважена на вчинення нотаріальних дій. Вказав, що суд надав перевагу висновку експертизи, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 на заповіті вчинено саме нею, однак не взяв до уваги показання допитаних у судовому засіданні свідків, які пояснили, що ОСОБА_5 була неграмотною та не вміла ані читати, ані писати, а також відсутність доказів отримання нею освіти. Зазначив, що почеркознавчу експертизу проведено з порушенням її проведення. Зокрема, експертом не взято до уваги підпис ОСОБА_5 у заяві про видачу паспорту, який різниться з іншими вільними зразками її підпису, тоді як в документах, які експерт взяла за порівняльні зразки, підпис від імені ОСОБА_5 міг бути виконаний іншими особами. Вказав, що не надано оригінал іншого примірника заповіту. Вільні зразки почерку відсутні взагалі. Він як сторона у справі був позбавлений можливості вказати, які саме підписи мають бути для експерта вільними зразками для дослідження. Зазначив, що судом неправомірно відмовлено йому в ознайомленні з документами, витребуваними для проведення експертизи, та у витребуванні відомостей щодо отримання ОСОБА_5 освіти. Зазначив, що рукописний текст у заповіті візуально відрізняється від літер у самому підпису, виконаний рівно, без ознак його виконання людиною похилого віку. Вважав, що факт відсутності вільних зразків почерку ОСОБА_5 свідчить про те, що вона була неграмотною. Відомостей про те, що текст заповіту вголос прочитано секретарем сільської ради, у заповіті немає. Вказав, що розмір стягнутих з нього витрат на правничу допомогу є завищеним, оскільки адвокат надавала відповідачам однакові послуги.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 містяться клопотання про витребування доказів та про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, які залишено без задоволення.

09 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції від Харківської філії Державного підприємства «Національні інформаційні системи» надійшла заява про розгляд справи без участі її представника.

14 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вони просили залишити її без задоволення. Вказали, що експерт у судовому засіданні суду першої інстанції надала пояснення щодо обставин проведення експертизи, на які ОСОБА_1 посилається в апеляційній скарзі. Зазначили, що їхня мати навчалась у початковій школі, вміла читати та писати, навіть була обрана депутатом сільської ради у 1975 році. Вказали, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 не посилався на те, що секретар сільської ради ОСОБА_6 в передбаченому законом порядку не була уповноважена на вчинення нотаріальних дій. Зазначили, що розмір витрат на правову допомогу є обґрунтованим, зважаючи на те, що вони та їх представник мешкають у м. Дніпро, а не у м. Харкові.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржуваний позивачем заповіт відповідає вимогам закону та не є нікчемним, тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, що є підставою для стягнення з нього на користь відповідачів витрат на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є синами ОСОБА_5 (а. с. 8, 92, 95, том 1).

24 жовтня 2017 року секретарем Бердянської сільської ради Зачепилівського району Харківської області Войтенко Є.В. посвідчено заповіт, за змістом якого ОСОБА_5 залишила все своє майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Заповіт прочитаний вголос та підписаний ОСОБА_5 . Заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі 06 листопада 2017 року за № 61505856 (а. с. 10, 108, том 1).

ОСОБА_6 працювала секретарем виконавчого комітету Бердянської сільської ради з 13 листопада 2015 року по 16 листопада 2017 року, що підтверджується довідкою Зачепилівської селищної ради від 07 листопада 2019 року № 02-20/1035 (а. с. 183, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а. с. 9, том 1).

Після її смерті державним нотаріусом Зачепилівської державної нотаріальної контори Харківської області 20 лютого 2019 року заведено спадкову справу № 27/2019. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись із заявами про прийняття спадщини після смерті їхньої матері ОСОБА_5 (а. с. 77-104, том 1).

Як вбачається з висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 27759 від 18 березня 2020 року підпис від імені ОСОБА_5 в одному примірнику заповіту від 24 жовтня 2017 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Бердянської сільської ради Зачепилівського району Харківської області Войтенко Є.В. (зареєстрований запис № 109), який надіслано Зачепилівською селищною радою до Зачепилівської державної нотаріальної контори для спадкової справи, розташований у рядку «підпис», виконаний самою ОСОБА_5 ; питання про виконання рукописного запису «Заповит прочитано вголос та питписано мною ОСОБА_7 » у цьому примірнику, підпису від імені ОСОБА_5 в іншому примірнику заповіту від 24 жовтня 2017 року, який надано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і рукописного запису у цьому примірнику не вирішувалось (а. с. 229-235, том 1).

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_8 повідомила, що при порівняльному дослідженні вільних зразків підпису (10 підписів) ОСОБА_5 та наданих матеріалів, які надійшли до лабораторії встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 в одному примірнику заповіту від 24 жовтня 2017 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Бердянської сільської ради Зачепилівського району Харківської області Войтенко Є.В. (зареєстрований запис № 109), виконано саме померлою ОСОБА_5 .

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 вказала, що вона є рідною племінницею ОСОБА_5 .. Про заповіт вона дізналася від позивача ОСОБА_1 після того, як він почав оформляти спадщину після смерті матері. Свідок пояснила, що у позивача були сумніви щодо дійсного волевиявлення матері заповідати майно відповідачам, так як вона не могла самостійно ані читати, ані писати. Крім того, свідок вказала, що була присутня біля ОСОБА_5 , яка запитала у позивача ОСОБА_1 чи не проти він того, щоб вона заповіла все своє майно лише двом синам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На її запитання ОСОБА_1 нічого не відповів.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вказали, що ОСОБА_5 не була грамотною, не могла самостійно ані читати, ані писати.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Приписами статті 1251 ЦК України встановлено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Частиною восьмою статті 1252 ЦК України встановлено, що до заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до статей 1248, 1251 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пунктами 5-6 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Відповідно до змісту статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах.

При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, за змістом пункту 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Правила посвідчення заповітів визначено положеннями пункту 1.4. розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Вищевказаним порядком визначено передумови, за наявності яких посвідчення має відбуватися за обов`язкової присутності не менш як двох свідків: це має місце, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт. Тільки у такому випадку відсутні підстави, передбачені статтею 1257 ЦК України, для визнання оспорюваного заповіту недійсним, і за умови встановлення таких обставин (фізичні вади у заповідача) вказані норми матеріального права будуть застосовані правильно.

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов у справі № 388/281/17 (постанова від 13 березня 2019 року).

Підписання заповіту замість заповідача іншою особою можливе не з будь-якої причини, а лише за умови наявності у заповідача фізичної вади, хвороби або існування іншої причини (наприклад, відсутність пальців руки, неписьменності), які безпосередньо впливають на його здатність підписувати документи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_5 , спрямоване на передачу майна саме ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зафіксоване в заповіті від 24 жовтня 2017 року, було вільним та відповідало її волі. Доказів протилежного ОСОБА_1 не надано.

Як вбачається зі змісту заповіту, його складено у письмовій формі, із зазначенням часу, місця його складення, засвідчено гербовою печаткою. Заповіт прочитано заповідачкою вголос до підписання та підписано нею особисто. Підпис ОСОБА_5 на тексті правочину засвідчений посадовою особою - секретарем виконкому Бердянської сільської ради Войтенко Є.О., якою встановлено особу заповідачки та перевірено її дієздатність.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що заповіт є нікчемним, адже не посвідчений належною особою, оскільки немає доказів того, що секретар сільської ради ОСОБА_6 в передбаченому законом порядку була уповноважена на вчинення нотаріальних дій, не можуть бути взяті до уваги, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції позивач на зазначені обставини як на підставу своїх вимог не посилався, відповідно, судом вони не досліджувались та докази щодо них не надавались. Зміна підстав позову на стадії апеляційного перегляду справи не допускається.

Доводи ОСОБА_1 щодо неспроможності ОСОБА_5 прочитати і підписати заповіт спростовуються матеріалами справи.

Так, висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 27759 від 18 березня 2020 року підтверджується, що підпис на заповіті від 24 жовтня 2017 року виконано самою ОСОБА_5 .

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції надав перевагу висновку експертизи, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 на заповіті вчинено саме нею, а не показанням свідків, які пояснили, що ОСОБА_5 була неграмотною та не вміла ні читати, ні писати, судова колегія відхиляє, оскільки висновок експертизи достовірно підтверджує виконання підпису у заповіті саме заповідачкою, натомість, свідки не можуть бути достовірно обізнаними щодо письменності чи неписьменності ОСОБА_5 та щодо обставин посвідчення заповіту.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що експертом не взято до уваги підпис ОСОБА_5 у заяві про видачу паспорту, який різниться з іншими вільними зразками її підпису, тоді як в документах, які експерт взяла за порівняльні зразки, підпис від імені ОСОБА_5 , міг бути виконаний іншими особами; не надано оригінал іншого примірника заповіту; вільні зразки почерку відсутні взагалі; він як сторона у справі був позбавлений можливості вказати, які саме підписи мають бути для експерта вільними зразками для дослідження; що судом неправомірно відмовлено йому в ознайомленні з документами, витребуваними для проведення експертизи, судова колегія відхиляє, оскільки підстав для незгоди з висновком експерта чи сумнівів у його правильності не вбачається. У суді першої інстанції експерт надала свої пояснення щодо проведення експертизи та зробленого висновку. Позивач особисто не є виконавцем досліджуваних підписів та не може надавати експерту вказівки щодо порядку дослідження зразків підпису.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що рукописний текст у заповіті візуально відрізняється від літер у самому підписі, виконаний рівно, без ознак його виконання людиною похилого віку, та що факт відсутності вільних зразків почерку ОСОБА_5 свідчить про те, що вона була неграмотною, є лише його припущеннями.

Позивачем не надано будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_5 була неграмотною та неписьменною чи мала вади, які б їй перешкоджали прочитати заповіт особисто та підписати його.

Сама по собі відсутність освіти не свідчить про те, що ОСОБА_5 не могла прочитати текст правочину та підписати його. Крім того, з копії посвідчення №ІІ-117 від 19 січня 1981 року вбачається, що ОСОБА_5 в 1981 році закінчила при колгоспі імені Фрунзе Зачепилівського району Харківської області школу підвищення професійної кваліфікації колгоспників і робітників радгоспів і склала екзамени за весь курс школи з оцінкою «відмінно» (а. с. 59, том 1). Також, до суду першої інстанції для проведення експертизи надавались документи, на яких проставлені підписи ОСОБА_5 , тобто вона була здатна самостійно підписувати документи.

Доводи ОСОБА_1 щодо відсутності у заповіті відомостей про те, що текст заповіту вголос прочитано секретарем сільської ради, є безпідставними, оскільки як вбачається з тексту заповіту, його прочитано особисто заповідачкою, та доказів неможливості цього матеріали справи не містять.

Отже, оскаржуваний заповіт відповідає вимогам закону, та на підтвердження підстав його нікчемності позивач належних та допустимих доказів не надав.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті заявлених позовних вимог.

Щодо відшкодування відповідачам судових витрат на надання професійної правничої допомоги судова колегія виходить з наступного.

Частинами 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції представляла адвокат Кузьміна Н.О. на підставі договорів про надання правової допомоги від 26 серпня 2019 року та ордерів від 02 вересня 2019 року ДП № 1099/009 та ДП № 1099/008 (а. с. 38, 39, 52, 53, том 1).

З попередніх (орієнтовних) розрахунків суми судових витрат вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 6000,00 грн кожним (а. с. 50, 51, том 1).

Як вбачається з актів прийому-передачі виконаних робіт щодо надання правової допомоги від 02 вересня 2019 року, адвокатом Кузьміною Н.О. надано правову допомогу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка полягала у складанні відзиву на позовну заяву, складанні та направленні адвокатського запиту та представництві інтересів у суді вартістю 6000,00 грн з кожного (а. с. 54, 55, том 1).

Оплата ОСОБА_3 та ОСОБА_2 послуг з професійної правничої допомоги у розмірі по 6000,00 грн з кожного підтверджується копіями квитанцій від 26 серпня 2019 року (а. с. 57, 58, том 1).

Проте, колегія суддів не повною мірою погоджується з визначеним розміром витрат на правничу допомогу, виходячи з того, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Матеріали справи свідчать про те, що представницею відповідачів дійсно складено та подано до суду відзив на позовну заяву, складено та направлено адвокатський запит, а також протягом розгляду справи в суді першої інстанції вона брала участь у судових засіданнях.

Проте, відзив на позовну заяву складено лише один від імені обох відповідачів, адвокатський запит також складено один та підписано особисто адвокатом. У судових засіданнях адвокат представляла інтереси обох відповідачів, які мають однакову позицію по справі. Тобто, фактично адвокатом Кузьміною Н.О. не надавалась правнича допомога окремо кожному з відповідачів.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що акти прийому-передачі виконаних робіт щодо надання правової допомоги від 02 вересня 2019 року не містять даних щодо того, яку саме кількість часу витрачено адвокатом на надання правничої допомоги певного виду.

Сторона не зобов`язана доводити, чому саме та чи інша кількість часу витрачена адвокатом на виконання робіт (надання послуг), однак необхідним є підтвердження кількості витраченого часу. Таку позицію Верховний Суд висловив у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 і від 20 грудня 2018 року у справі №316/1923/16-а (2-а/316/41/17).

Не зазначення кількості витраченого часу позбавляє суд можливості встановити, чи є обсяг робіт і час, витрачений на надання правничої допомоги співмірними із складністю виконаних адвокатом робіт та наданих послуг.

В суді апеляційної інстанції позивач заперечував проти такої суми та вважав її завищеною.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, обсягу виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 3 000,00 грн кожному.

Таким чином, оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат зі зменшенням розміру стягнення з ОСОБА_1 витрат на надання правничої допомоги з 6000,00 грн до 3000,00 грн кожному з відповідачів.

В іншій частині підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції не вбачається.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 по суті спору залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 09 вересня 2020 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат, пов`язаних з розглядом даної цивільної справи з 6 000,00 грн до 3000,00 грн, та на користь ОСОБА_3 судових витрат, пов`язаних з розглядом даної цивільної справи з 6 000,00 грн до 3000,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 23 березня 2021 року.