Справа № 653/619/18
Провадження № 2/653/414/21
РІШЕННЯ

іменем України

10 грудня 2021 року

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Волвенко А.О.

представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) Лебєдєвої Т.О.

відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2

представників ОСОБА_2 (позивача за зустрічним позовом) Пономарьова В.І. , Логачова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Генічеського нотаріального округу Херсонської області Карпенко О.Г. про визнання угоди недійсною та витребування майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Державний нотаріус Генічеської державної нотаріальної контори Бернацька Неля Георгіївна, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_2 про визначення угоди недійсною та витребування майна.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 09 лютого 2018 року купила у ОСОБА_8 житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :01:001:1326, площею 0,0955 га. Договір купівлі-продажу зазначеного будинку був посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенко О.Г. за № 170. Вважає договір купівлі-продажу недійсним так як згідно заповіту від 11 листопада 2016 року ОСОБА_9 заповідала ОСОБА_5 все належне їй майно. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Бернацькою Н.Г., реєстровий номер 1526. Безпосередньо майно, яке успадковує ОСОБА_5 в заповіті не було вказано, але йшлось про 2/3 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , які належали за життя померлій ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У встановлений законом 6-місячний строк 15 травня 2017 року вона подала приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Бурім О.В. заяву про прийняття спадщини. Постійним зареєстрованим місцем проживання померлої ОСОБА_9 на той час було АДРЕСА_2 , тому місцем відкриття спадщини є місто Запоріжжя. На день своєї смерті померла ОСОБА_9 тимчасово у зв`язку з хворобою проживала у позивача так як потребувала стороннього догляду і є далекою родичкою позивача, там і померла в АДРЕСА_3 . Відповідно до виписки із рішення Генічеського районного народного суду Херсонської області від 16 листопада 1992 року, визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину від 13 лютого 1991 року на житловий будинок АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_8 , та визнано право власності на вказане домоволодінні за ОСОБА_9 2/3 частки та за відповідачам ОСОБА_8 1/3 частку. Цим же рішенням домоволодіння було розділено в натурі і у власність ОСОБА_9 було виділено 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_4 . Згідно розпорядження Генічеського міського голови № 27 від 19.02.2016 року назву АДРЕСА_1 змінено на АДРЕСА_1. Відповідачу ОСОБА_8 належало на праві власності 1/3 частка спірного житлового будинку. Позивач вважає, що ОСОБА_8 при укладені договору купівлі-продажу з відповідачем ОСОБА_2 використав Свідоцтво про право на спадщину від 13 лютого 1991 року, яке визнано недійсним рішенням Генічеського районного суду, тому не мав права відчужувати житловий будинок, у зв`язку з чим вважає договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку незаконним. На підставі вищевикладеного, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 лютого 2018 року житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці кадастровий номер :01:001:1326, площею 0,0955 га - посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенко О.Г. за № 170 та укладений між відповідачами ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , а також витребувати у відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 2/3 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 розташованого земельній ділянці кадастровий номер :01:001:1326, площею 0,0955 га , що складаються кімнат 1-4 пл Л9,2 кв. метри, та 1-5 площею 7,9 кв.метри, загальною площею 27,1 кв. метри, сарай «Б», літню кухню «Г», вбиральню «В». А також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 1762 гривні 00 копійок.

Ухвалою суду від 07 березня 2018 р. провадження по справі було відкрито, та призначено підготовче судове засідання (суддя Крапівіна О.П.).

04 квітня 018 року на адресу надійшов відзив відповідача ОСОБА_8 , в якому зазначалося, що на момент продажу спірного житлового будинку, він був його власником, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину по заповіту від 13 лютого 1991 року, виданого Генічеською нотаріальною конторою Херсонської області, яке було зареєстровано міжміським бюро технічної інвентаризації міста Генічеська 05 вересня 1994 року за РН 365 та було зроблено запис у реєстрову кадастрову книгу за № 1392. Також, його право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: січня 2018 року, реєстратор - Пікуль О.О. виконавчий комітет Генічеської міської ради. Щодо рішення Генічеського райнарсуду Херсонської області від 16 листопада 1992 року за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 та ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним, то про таке рішення йому нічого невідомо, приймалося без його участі. Щодо померлої сестри ОСОБА_9 , то вона ніколи власницею спірного будинку не була, право власності за нею ніколи не реєструвалося, а його право власності ніколи не скасовувалося. Вона останні 10 років проживала в цьому будинку за домовленістю між ними, страждала на психічні розлади у наслідок хронічних захворювань. В 2016 році сестра померла, та він вирішив продати будинок, оскільки він був єдиним власником майна, будь-яких заборон або обтяжень не було. Стосовно позивача ОСОБА_5 , то такої родички у них не було, перший раз її побачив після отримання позовної заяви. Вважає, що вона скористалася безпорадним станом сестри, щоб отримати заповіт. На підставі викладеного, в задоволенні позову просить відмовити.

04 квітня 2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому зазначалося, що на момент купівлі нею житлового будинку у ОСОБА_8 він був його власником, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину по заповіту від 13 лютого 1991 року, виданого Генічеською нотаріальною конторою Херсонської області, яке було зареєстроване міжміським бюро технічної інвентаризації м. Генічеська 05 вересня 1994 року за РН 365 та зроблено запис у реєстрову кадастрову книгу за № 1392. Також права власності ОСОБА_8 на спірне майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 39079334 від 02 січня 20218 року. Відомостей про те, що сестра ОСОБА_8 значилася власницею будинку ані в Державному реєстрі речових прав, ані в органах БТІ, ніколи не було. Щодо рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 16 листопада 1992 року про визнання за ОСОБА_9 права власності на 2/3 частки спірного будинку та ОСОБА_8 право власності на 1/3 частку будинку, то право власності за ОСОБА_9 не було зареєстроване, отже до складу спадщини спірне майно не увійшло. Також, це свідчить, що право власності продавця будинку ОСОБА_8 ніколи не скасовувалось, оскільки таке скасування також потребує державної реєстрації. Таким чином, ОСОБА_5 не може бути спадкоємцем 2/3 частин спірного будинку, оскільки це майно не входить до складу спадщини померлої ОСОБА_9 . В задоволенні позову просить відмовити.

04 квітня 2018 року ОСОБА_2 (відповідач по первісному позову) подано зустрічний позов до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_8 , Державний нотаріус Генічеської державної нотаріальної контори Бернацька Неля Георгіївна про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірний заповіт на ім`я ОСОБА_5 було складено 11 листопада 2016 року. Згідно паспортних даних заповідача ОСОБА_9 , вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , тож на час підписання заповіту їй було 77 років. ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто через один місяць і один день після складання заповіту ОСОБА_9 померла. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 459 від 12 грудня 2016 року, виданого Генічеським центром первинної медико-санітарної допомоги, причиною смерті ОСОБА_9 стало: «Хронічне порушення мозкового кровообігу. Церебральний атеросклероз», при цьому у графі приблизний час між захворюванням і смертю зазначено: «2 роки». Тому, у зв`язку з тим, що останні два роки до смерті, ОСОБА_9 страждала на хронічне порушення кровообігу головного мозку, церебральний атеросклероз, то це вказує, що в неї могло бути порушення психіки, що не дозволяло їй на час складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У зв`язку з викладеним, просить визнати недійсним заповіт від 11 листопада 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Херсонської Бернацькою Н.Г. зареєстрований в реєстрі за № 1526, згідно яким ОСОБА_9 заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилось, ОСОБА_5 та стягнути на її користь з відповідача судові витрати у сумі 704 гривні 80 копійок.

Ухвалою суду від 12 червня 2018 року зустрічний позов об`єднаний в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою суду від 12 червня 2018 року залучено в якості третьої особи приватного нотаріуса Генічеського нотаріального округу Херсонської області Карпенко О.Г.

13 вересня 2018 року позивачем (відповідач по зустрічному позову) ОСОБА_5 надіслано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначає, що доказів перебування померлої ОСОБА_9 в психічному стані, який не дозволяв їй усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент складання заповіту, суду не надано, а є особистою думкою ОСОБА_2 , що буде спростовано в судовому засіданні показами свідків. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Ухвалою суду від 12 листопада 2019 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу померлої ОСОБА_9 , провадження по справі зупинено.

12 березня 2020 року до суду надійшов висновок експерта та ухвалою суду від 18 березня 2020 року відновлено провадження по справі та призначений судовий розгляд.

09 липня 2020 року зупинено провадження по справі для залучення до участі у справі правонаступників померлого ОСОБА_8 .

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_11 , на підставі розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № 04-01/826 від 03 грудня 2020 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Берлімову Ю.Г.

Ухвалою суду від 04 грудня 2020 року справу було прийнято до свого провадження.

Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року в зв`язку зі смертю ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) по справі було залучено правонаступника померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_6 в якості відповідача по первісному позову та третьої особи по зустрічному позову.

Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року в зв`язку зі смертю ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) по справі було залучено правонаступника померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_9 в якості відповідача по первісному позову та третьої особи по зустрічному позову.

Представник позивача - адвокат Лебєдєва Т.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представники - адвокат Пономарьов В.І., адвокат Логачов В.В. у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, просили відмовити в його задоволенні. Наполягали на зустрічному позові, просили його задовольнити.

Відповідачі по первісному позову та треті особи по зустрічному позову ОСОБА_6 та ОСОБА_9 про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, суд, вислухавши думку учасників процесу, на місці ухвалив, проводити розгляд справи в їх відсутність.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 115571107 від 27 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_2 9 лютого 2018 року купила житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :01:001:1326, площею 0,0955 га.

Договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенко О.Г. за № 170.

Згідно свідоцтва про право власності на спадщину по заповіту від 13 лютого 1991 року, виданого Генічеською нотаріальною конторою Херсонської області, яке було зареєстровано міжміським бюро технічної інвентаризації міста Генічеська 05 вересня 1994 року за РН 365 та було зроблено запис у реєстрову кадастрову книгу за № 1392, власником спірного домоволодіння був ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Цей факт підтверджується відповіддю КП «Генічеського БТІ» ХОР» державному реєстратору Пікуль О.О. вих. № 212 від 19 березня 2018 року.

Крім того, право власності на спірне майно за ОСОБА_8 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: січня 2018 року, реєстратор - Пікуль О.О. виконавчий комітет Генічеської міської ради.

На укладання договору купівлі-продажу, а також на сьогодні право власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_8 не скасоване, а також як і його державна реєстрація.

Згідно копії заповіту від 11 листопада 2016 року ОСОБА_9 заповідала ОСОБА_5 все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Бернацькою Н.Г., реєстровий номер 1526.

Вказана обставини також підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 45758150 від 11 листопада 2016 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12 грудня 2016 року серія НОМЕР_1 .

У встановлений законом 6-місячний строк 15 травня 2017 року позивач ОСОБА_5 подала приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Бурім О.В. заяву про прийняттяспадщини і було заведено спадкову справу, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію спадкової справи № 47707292 від 15 травня 2017 року.

Відповідно до копії паспорту ОСОБА_9 , її постійним зареєстрованим місцем проживання було АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорту померлої.

Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть № 459 від 12 грудня 2016 року, померла ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно відповіді на запит КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації» № 374 від 16.05.2017 року на адресу нотаріуса О.В. Бугрім було направлено копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 лютого 1991 року та виписку із рішення суду від 16.11.1992 року.

Відповідно до виписки із рішення Генічеського районного народного суду Херсонської області від 16 листопада 1992 року, зокрема, визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину від 13 лютого 1991 року на житловий будинок АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_8 .

Визнано право власності в домоволодінні АДРЕСА_4 за ОСОБА_9 2/3 частки та за відповідачам ОСОБА_8 1/3 частку.

Цим же рішенням домоволодіння було розділено в натурі і у власність ОСОБА_9 було виділено 2/3 частки, що складались із кімнати 1-4 пл.19.2 кв. метри, та 1-5 площею 7,9 кв.метри, загальною площею 27,1 кв.метри, а також сарай «Б» літню кухню «Г», вбиральню «В». Таким чином, на день смерті, ОСОБА_9 належало на праві власності 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_4 .

Відомостей про те, що право власності на частину спірного домоволодіння зареєстроване за померлою ОСОБА_9 рішення суду не містить, в органах БТІ або у відповідних державних реєстраційних органах такої інформації не має.

Згідно розпорядження Генічеського міського голови № 27 від 19 лютого 2016 року назву АДРЕСА_1 змінено на АДРЕСА_1.

Надаючи правову оцінку виниклим правовідносинам, су виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як стверджує позивач ОСОБА_5 ОСОБА_8 не мав права продавати ОСОБА_2 повністю спірний житловий будинок, оскільки згідно рішення суду від 16 листопада 1992 року померлій ОСОБА_9 належало 2/3 частки, а ОСОБА_8 1/3 частки спірного майна.

Суд не може погодитися з такою позицію, з наступних підстав.

Відповідно о ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з аб. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як вбачається з пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення «Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України» до 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

В даному випадку вищевказане рішення суду в органах БТІ не зареєстроване, право власності за померлою ОСОБА_9 також, протилежного позивачем суду не надано.

Натомість, матеріали справи містять докази реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_8 , яке як за життя померлої ОСОБА_9 , так на і на момент укладання спірного договору купівлі-продажу не скасоване.

Крім того, такої вимоги не міститься в позовній заяві,

Тому, виходячи з вимог ст. 216, 217 ЦК України у випадку задоволення позовних вимог позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, житловий будинок повертається ОСОБА_8 як юридичному власнику спірного майна.

Отже, враховуючи, що за життя померла ОСОБА_9 не зареєструвала права власності на частку спірного житлового будинку, не оспорювала зареєстроване право власності за ОСОБА_8 , в заповіті не конкретизувала, що заповідає ОСОБА_5 саме частку цього житлового будинку, тому суд приходить до висновку, що спірне майно не увійшло в спадкову масу, а тому ОСОБА_5 не може претендувати на це майно.

Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Зі змісту ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, виходячи з того, що на момент укладання спірного договору купівлі-продажу, ОСОБА_8 був власником майна, тому він мав право на його відчуження, отже до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 203, 215 ЦК України, оскільки при укладанні договору вимоги законодавства порушені не були.

Стосовно другої вимоги щодо витребування майна у добросовісного набувача, то суд зазначає наступне.

Стаття 388 ЦК України характеризує право власника на витребування майна від добросовісного набувача в наступних випадках:

1.Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: - було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; - було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися за судовим захистом своїх порушених права - пред`явити до добросовісного набувача позов про витребування майна.

Віндикаційний позов - позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України).

Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном. Крім власника, може бути особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє майном на підставі договору (наприклад, оренди, схову, комісії) або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором.

Відповідачем за віндикаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном.

Предмет віндикаційного позову - є вимога про повернення майна з чужого незаконного володіння. Тобто, умовою віндикації є відсутність договірних відносин між сторонами спору (першим власником та останнім).

Для задоволення віндикаційного позову істотне значення має добросовістність (недобросовістність ) незаконного володільця.

Від недобросовісного набувача, майно може бути витребуване власником в усіх випадках.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин визначених ст. 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 р. у справі № 522/7636/14-ц).

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування.

Як встановлено судом, на момент укладання договору купівлі-продажу померла ОСОБА_9 не була власником спірного майна, право власності було зареєстроване за ОСОБА_8 , яке вона за життя не оспорила.

Також, в заповіті складеного померлою ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 не зазначено про саме цю частку нерухомого майна, тому за таких умов вона не входить до складу спадкового майна з вищеперелічених підстав.

Крім того, позивачем першою вимогою зазначено визнання договору купівлі-продажу спірного майна недійсним в повному обсязі, і у разі задоволення цієї вимоги відповідач ОСОБА_2 позбавляється права власності на спірне майно, а майно повертається юридичному власнику ОСОБА_8 , право власності якого не скасоване.

Яким чином можливо витребувати частку майна у ОСОБА_2 позивачем не зазначається.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність належними доказами первісного позову, в задоволенні якого слід відмовити.

Стосовно зустрічного позову щодо визнання заповіту недійсним, то суд зазначає наступне.

Частиною першою ст.15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України право заповідача на призначення спадкоємців заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1236 ЦП України право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1297 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Звернутися до суду з позовом про визнання недійсним заповіту може лише особа, права та інтереси якої порушено заповітом.

Такими особами можуть бути:

-спадкоємці з обов`язковою часткою у відповідності до вимог статті 1241 ЦКУ;

- спадкоємці за законом, які у разі відсутності заповіту отримали б у спадок майно;

- спадкоємці за іншим заповітом (у разі складання спадкодавцем декількох заповітів);

- особа, на користь якої було зроблено заповідальне розпорядження.

Зі змісту ч. 1 ст. 225 ЦК України вбачається, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Так, за клопотанням позивача (за зустрічним позовом) було проведено посмертну судово-психіатричну експертизу № 53 від 07 лютого 2020 року, згідно висновків якої ОСОБА_9 , 1939 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час укладення заповіту 11 листопада 2016 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку, внаслідок чого вона не могла розуміти значення своїх лій та керувати ними на період, що цікавить суд.

Але, враховуючи той факт, що заповіт ОСОБА_9 не містить конкретних посилань на спірний житловий будинок, а мова йде про все майно, яке належало померлій, де б воно не знаходилось, то суд приходить до висновку, що права та інтереси ОСОБА_2 даним заповітом нічим не порушені, оскільки померлій не належав житловий будинок, придбаний ОСОБА_2 та не входить до складу спадкового майна, на яку може претендувати спадкоємиця ОСОБА_5 .

За таких умов, враховуючи вищевикладене, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Понесені сторонами судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України суд відносить за їх рахунок.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Генічеського районного суду від 07 березня 2018 року, на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України - скасувати.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Генічеського нотаріального округу Херсонської області Карпенко О.Г. про визнання угоди недійсною та витребування майна - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Державний нотаріус Генічеської державної нотаріальної контори Бернацька Неля Георгіївна, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Генічеського районного суду від 07 березня 2018 року, у вигляді:

- арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.2018 року - посвідченого приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенко О.Г. за № 170.

- заборони Генічеській міській раді Херсонської області адреса 75500, м. Генічеськ Херсонська область, вул. Міська буд.8, передавати у власність ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) земельну ділянку кадастровий номер :01:001:1326, площею 0,0955 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 20 грудня 2021 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова