КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 359/4755/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2795/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

16 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Немировської О.В.,

при секретарі - Ткаченко Ю.М.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2020 року та на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про стягнення матеріальної допомоги за колективним договором та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С ТА Н ОВ И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що з 24 січня 2000 року він працював на різних посадах у відповідача і наказом Украерорух № 435/о від 23 квітня 2020 року звільнений з роботи з 06 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України.

Зазначає, що подаючи відповідачу 16 квітня 2020 року заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, також просив виплатити йому передбачену п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Украерорух та профспілками матеріальну допомогу, яку ні в день звільнення, ні по день звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 не виплачено.

Просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на свою користь матеріальну допомогу за колективним договором в розмірі 419900 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення та понесені судові витрати.

Крім того, такі дії відповідача вважає порушенням ст. 116 КЗпП України, а тому просив застосувати до Украерорух наслідки, передбаченіст. 117 КЗпП України.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачем обраховано на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року та який просить стягнути з відповідача по день ухвалення судового рішення у справі.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про стягнення матеріальної допомоги за колективним договором та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено.

Стягнутоз Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, у якого при прийомі на роботу в Підприємство була оформлена пенсія, в розмірі 419 900 грн.

Стягнутоз Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 07 травня 2020 року по 30 вересня 2020 року включно в розмірі 165 458 грн. 20 коп., з утриманням обов`язкових податків та зборів в порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Стягнутоз Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух)Ярмак А.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 30 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначив, що за період запровадження на території України карантину фінансово-господарська діяльність відповідача суттєво скоротилась, доходи знизились, що призвело підприємство до скрутного фінансового становища.

Зазначає, що матеріальна допомога, передбачена п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Украерорух та профспілками, не відноситься до обов`язкових виплат працівнику при звільнені, що передбачені КЗпП України, та можлива за наявності у відповідача фінансової спроможності виплачувати її, також підприємством разом з профспілками у травні 2020 року розроблено зміни до колективного договору, якими збережено норми про виплату матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, але змінено порядок її виплати.

Крім того, вказує, що колективним договором передбачається не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, тому вважає, що законні підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивачу відсутні.

Крім того, ужовтні2020 року до суду першої інстанції представником позивача подано заяву про ухвалення додаткового рішення суду у справі, якою адвокат Чучковська А.В. просить суд стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн.

На підтвердження і обґрунтування понесених стороною витрат суду було надано: копію Додаткової угоди № 1 від 13 травня 2020 року до Договору № 11 від 13 травня 2020 року; копію Додаткової угоди № 2 від 01 липня 2020 року до Договору № 11 від 13 травня 2020 року; копію Акту-рахунку надання послуг № 11-1 від 02 жовтня 2020 року; оригінал квитанції № 6194 від 02 жовтня 2020 року та зазначає, що позивач сплативадвокату Чучковській А.В. гонорар у розмірі 20 000 грн., тобто, всього протягом розгляду даної справи ОСОБА_1 поніс витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 20 000 грн.у зв`язку із чим просила задовольнити вказану заяву.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено.

Ухваленододаткове рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про стягнення матеріальної допомоги за колективним договором та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнутоз Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомоги в розмірі 20 000 грн.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) Ярмак А.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення суду від 26 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу, вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи,зазначив, що у позовній заяві позивач вказав, шо орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, зокрема, що стосується витрат на правничу допомогу складає 10 000 грн.

У свою чергу, ухваленим додатковим рішення суд постановив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Отже скаржник вважає, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, а також не відповідає розміру орієнтовного розрахунку витрат на правничу допомогу, що були заявлені позивачем у позовній заяві.

Зазначає, що заява не містять детального розрахунку понесених адвокатом витрат, у зв`язку із викладеним вважає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, а додаткове рішення суду від 26 жовтня 2020 року є таким, що підлягає скасуванню у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає задоволенню частково, на додаткове рішення - задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 21 січня 2000 року по 06 травня 2020 року працював в Украерорух, щопідтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 13-15).

16 квітня 2020 року позивач подав на ім`я в.о. директора Украерорух заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 06 травня 2020 року та просив виплатити йому при звільненні матеріальну допомогу, передбачену п. 6.25.2 Колективного договору (а.с. 16).

Наказом Украерорух № 435/0 від 23 квітня 2020 року позивача звільнено з 06 травня 2020 року з посади інженера електрозв`язку відділу оперативно - технічного обслуговування інженерних мереж та пожежної безпеки служби головного інженера Украероруху за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України (а.с. 17).

Листом Украерорух від 30 квітня 2020 року за № 1-23-1.2/3416/20 позивачу повідомлено, що у зв`язку з складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів, у відповідача немає можливості виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (п. 6.25.2 Колективного договору) (а.с. 18).

Крім того, судом встановлено, що посадовий оклад ОСОБА_1 на дату звільнення становив 20995 грн. 00 коп., а сума матеріальної допомоги, передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору, становить 419900 грн. 00 коп. При звільненні позивача останньому виплачено лише заробітну плату в розмірі 2016 грн. 89 коп., а також надано відомості, у виді роздруківки з табелю за період з грудня 2019 року по травень 2020 року, щодо отриманого ОСОБА_1 заробітку за останні шість місяців перед звільненням (а.с. 20-23).

У своїй апеляційній скарзі представник відповідача посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано, що положеннями колективного договору передбачена можливість виплати матеріальної допомоги лише за наявності відповідних коштів у підприємства. Представник відповідача вказував, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам на підтвердження відсутності фінансової можливості підприємства здійснювати додаткові (понад ті, що передбачені законодавством) виплати за колективним договором, (розділ 6 Колективного договору) зокрема,пунктом 14.1 якимпередбачено, що «усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності)». За таких обставин скаржник вважав, що наявність власних коштів у підприємства - пряма умова виконання вимог розділу 6, у тому числі пункту 6.25.2. колективного договору. Скаржник зазначав, що внаслідок введення карантинних обмежень підприємство не отримувало прибуток, а тому позбавлене можливості виплатити позивачеві матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.

Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положення ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Положеннями ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Як вбачається з п.6.25.2 Колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не міг перевищувати 20 посадових окладів.

Відповідно до протоколу № 2 від 18 березня 2020 року, робочою групою з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру було прийнято рішення про здійснення виплати лише заробітної плати працівникам, а також обов`язкових податків та зборів.

Разом з тим, положеннями чинного законодавства та Колективного договору можливість припинення чи зміни порядку його дії за рішенням робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру або іншого аналогічного органу відповідача передбачено не було.

Пунктом 14.1 Колективного договору визначено, що усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених Додатком 26 до цього Договору. Однак зі змісту додатку 26, черговість виплати матеріальної допомоги у зв`язку із виходом працівника на пенсію передбачена не була, що свідчить про обов`язковість виконання умов п.6.25.2 колективного договору щодо виплати працівникові, який звільняється у зв`язку з виходом на пенсію, передбаченої положеннями договору матеріальної допомоги.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги Звіт про сукупний дохід відповідача за І квартал 2020 року, який свідчить про значні збитки підприємства, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вказаний звіт не є доказом відсутності у підприємства коштів та не свідчить про неможливість виконання відповідачем вимог Колективного договору.

Крім того, відповідачем не було наведено обставин, які б свідчили про те, що виконання зобов`язань, передбачених п. 6.25.2 Колективного договору ставиться в залежність від наявності прибутку відповідача, тоді як поняття власних коштів підприємства та його сукупного доходу за певний період не є тотожними.

Також відповідачем не доведено і твердження про відсутність станом на день звільнення позивача у підприємства на рахунках коштів, достатніх для виплати йому матеріальної допомоги.

Посилання скаржника на те, що його адміністрацією разом з профспілковими організаціями було напрацьовано та внесено зміни до Колективного договору щодо порядку виплати відповідної матеріальної допомоги на умовах розстрочки, оскільки відповідні зміни до Колективного договору було прийнято вже після звільнення позивача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги про те, що висновком Торгово-Промислової Палати України від 29 липня 2020 року встановлена наявність істотних змін обставин умов Колективного договору, із посиланням на положення ст. 617 ЦК України щодо звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання внаслідок непереборної сили, оскільки в даному випадку позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги не заявлялись. Сама по собі наявність форс-мажорних обставин у вигляді карантинних обмежень не звільняє відповідача від обов`язку виконання зобов`язань перед позивачем.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивачу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення суд першої інстанції не врахував, що для стягнення такої виплати обов`язковою умовою є вина підприємства у затримці виплати належних працівникові сум при звільненні.

За обставинами справи встановлено, що позивач отримав своєчасно всі суми, які належали йому при звільненні, крім одноразової матеріальної допомоги, передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору.

За змістом даного пункту Колективного договору адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, проте не вказано, що така виплата має бути проведена у день звільнення працівника.

Нормами КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено такої виплати у складі заробітної плати як одноразова матеріальна допомога при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Виходячи з того, що така виплата передбачена лише умовами Колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, суд помилково стягнув середній заробіток за затримку виплати такої матеріальної допомоги, застосувавши до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України.

За вказаних обставин рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в позові.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення щодо відсутності у суду першої інстанції правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн., є необґрунтованими і не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування додаткового рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2020 року - в частині стягнення середнього заробтку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 165 458 грн. 20 коп. скасувати, відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року.

Головуючий

Судді