П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року м. Київ

справа № 759/1472/17

провадження № 22-ц/824/3674/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 рокуу складі судді Миколаєць І.Ю., повний текст складений 21.11.2020 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Вимоги позову банк мотивує тим, що 25 квітня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір надання споживчого кредиту з Правилами №0.

Умовами кредитного договору передбачено, що підписуючи договір позичальник погоджується з викладеною у правилах споживчого кредитування, оприлюднених у газеті «Голос України» №85 від 13 травня 2011 року з усіма змінами і доповненнями, пропозицією банку надати споживчий кредит, на умовах встановлених в договорі та правилах споживчого кредитування.

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит в сумі 1 134 893,38 грн., а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 25 січня 2036 року та сплачувати проценти за користування кредитом 20,9% річних. За користування кредитними коштами понад встановлений термін, встановлюється процентна ставка у підвищеному розмірі, що визначений правилами споживчого кредитування.

Разом з тим, відповідач, всупереч умов кредитного договору, не здійснював платежів для погашення кредиту, у зв`язку з чим, станом на 24 січня 2017 року утворилась заборгованість в розмірі 1 326 010,48 грн., з яких 1 134 893,38 грн. - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з червня 2016 року - 3 599,07 грн.; 176 711,13 грн. - заборгованість по процентам; 349,79 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 14 056,18 грн. - пеня за прострочення сплати процентів, яку позивач і просив стягнути на свою користь.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач пояснив, що він не має жодної заборгованості перед банком оскільки вказаний у позові кредитний договір був укладений для погашення іншого кредитного договору від 20 лютого 2007 року №, який він погасив.

Відповідач зазначає, що не був повідомлений про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Крім того, він не погоджується з нарахованою пенею, оскільки правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі, чого, на його думку, здійснено не було.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом та пені за договором про надання споживчого кредиту з правилами №0 від 25 квітня 2016 року в розмірі 1 326 010,48 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк».

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що матеріалами справи не підтверджено факт надання банком йому грошової суми, вказаної у кредитному договорі.

Вважає, що позивачем необґрунтовано нарахована пеня, як за прострочення сплати кредиту так і за прострочення сплати процентів, адже договором про надання споживчого кредиту дані штрафні санкції не передбачені.

Відповідач також вказує, що з позовної заяви не можливо встановити підстави застосування банком не передбачених кредитним договором та чинним законодавством України процентних ставок у розмірі 41,8% річних, 4% та 8% річних за весь період нарахувань.

Крім того, скаржник зауважує, що надані позивачем Правила споживчого кредитування позичальників не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Позивач зазначає, що відповідачем не вчинено жодної процесуальної дії щодо надання заперечень стосовно наданих банком доказів, а саме: кредитного договору, розрахунку заборгованості та інших доказів, які підтверджують наявність заборгованості. Також відповідач не спростував доводи щодо порушення умов договору, внаслідок чого виникла заборгованість. Заперечуючи проти визначеного банком розміру заборгованості, свого розрахунку та доказів на його підтвердження не надав.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили її задовольнити та заявили клопотання про призначення експертизи.

Представник позивача Банку заперечувала проти скарги з підстав, викладених у відзиві.

Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про призначення повторної судової економічної експертизи.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання у зв`язку з наступним.

Згідно з ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Тобто, повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

Згідно п. 1.2.13. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, з наступними змінами, повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередньої) експертизи.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції стороною відповідача декілька разів заявлялось клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи, в тому числі і повторної експертизи. І суд, у відповідності до вимог ст. 222 ЦПК України вирішив зазначені клопотання (т. 1, а.с. 106-107, 151-152). А тому, підстав для задоволення клопотання в суді апеляційної інстанції не вбачається.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 25 квітня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, яким відповідачу було надано кредитні кошти на суму 1 134 893,38 грн. із процентною ставкою у розмірі 20,9 % річних, на строк до 25 січня 2036 року.

Умовами п 5.1. кредитного договору передбачено, що підписуючи договір позичальник погоджується з правилами споживчого кредитування позичальників АТ «УкрСиббанк», які є невід'ємною частиною цього договору. (а.с.5).

До кредитного договору у справі банк додав Правила споживчого кредитування, оприлюднених у газеті «Голос України» №85 від 13 травня 2011 року з усіма змінами і доповненнями, згідно пропозиції Банку надати споживчий кредит, на умовах встановлених в договорі та правилах споживчого кредитування.

Випискою із кредитних документів по рахунку № НОМЕР_1 і розрахунку заборгованості по вищезазначеному кредитному договору підтверджується факт виконання Банком обов`язку із надання позичальнику кредиту у розмірі 1 134 893,38 грн.(а.с.19-23)

Як вбачається з матеріалів справи відповідач належним чином не виконував умови договору, внаслідок чого станом на 24 січня 2017 року, згідно розрахунку Банку у відповідача утворилася заборгованість в сумі 1 326 010,48 грн., з яких 1 134 893,38 грн. кредитна заборгованість, 176 711,13 грн. - заборгованість по процентам, 349,79 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту, 14 056,18 грн/ - пеня за прострочення сплати процентів (а.с.14, 19-22)/

Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Судова колегія не в повній мірі погоджується з таким висновком.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ «УкрСиббанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У даному кредитному договорі від 25 квітня 2016 року процентна ставка зазначена розмірі 20,9 % річних.

Крім того, у договорі, підписаного сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Разом з тим, Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню за прострочення сплати кредиту та за прострочення сплати процентів.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині підвищенних відсотків та пені, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався на правила споживчого кредитування, як складову частину кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці розміри розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи кредитний договір.

За таких обставин, відсутність домовленості сторін про сплату відсотків у підвищеному розмірі чи іншого розміру ніж визначено у кредитному договорі та про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому у кредитному договорі встановлена домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 20,9 % річних.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у аналогічних справах зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді договору з правилами споживчого кредитування, оскільки такі правила це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , ПАТ «УкрСиббанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, суд першої інстанції на припущеннях зробив висновок про наявність правових підстав для стягнення на користь банку процентів за користування кредитом у визначеному банком розмірі та пені як таких, що передбачені договором, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем цих умов, що є неприпустимим.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутої з відповідача заборгованості.

Так, поскільки ОСОБА_1 отримав кредитні кошти і не повернув їх в повному обсязі, тому згідно вимог закону, слід стягнути із відповідача на користь банку борг за тілом кредиту у розмірі 1 134 893,38 грн.

Вимоги банку про стягнення із відповідача відсотків підлягають до часткового задоволення з розрахунку 20,9 % річних, що передбачено умовами кредитного договору, становить за період з 26 травня 2016 року по 24 грудня 2016 року - 132 094,10 грн.

За іншим розміром відсотків відсутня згода позичальника, що в свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку іншого розміру відсотків за користування коштами.

Крім того, вимоги банку про стягнення пені не підлягають до задоволення з викладених вище підстав, оскільки встановлено, що в кредитному договорі відсутні дані про умови застосування та розмір неустойки (пеня).

Доводи відповідача у апеляційній скарзі, що він не отримував вказані Банком кредитні кошти, спростовуються матеріалами справи.

Так, з виписки за особовим рахунком за 26.04.2016 року вбачається, що кредитні кошти в сумі 1134893,38 грн. були перераховані на погашення кредитної заборгованості згідно Договору про надання споживчого кредиту від 20.02.2007 року, що підтверджується поясненнями самого відповідача ОСОБА_1 , який зазначив в суді, що вказаний у позові кредитний договір був укладений для погашення іншого кредитного договору від 20 лютого 2007 року.

Отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду підлягає зміні в частині розміру стягнутої з відповідача ОСОБА_1 кредитної заборгованості із визначенням до стягнення заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1 134 893,38 грн. та заборгованість по процентам за період з 26 травня 2016 року по 24 грудня 2016 року в розмірі 132 094,10 грн., відповідно до вимог ст.376 ЦПК України.

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, тому в частині стягнення судових витрат рішення суду також підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року змінити в частині розміру стягнутої з відповідача ОСОБА_1 кредитної заборгованості та судового збору, визначивши до стягнення заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1 134 893,38 грн. та заборгованість по процентам за період з 26 травня 2016 року по 24 грудня 2016 року в розмірі 132 094,10 грн., а також судовий збір в розмірі 17 673 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: