КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/604/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

Суддя - доповідач: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, постановленого суддею Таран Н.Г. від 23 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

У С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, обґрунтованим тим, що 13.12.2014 року між ним та відповідачем, який є його батьком, було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого відповідач набув у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, вказаний договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки був укладений під впливом тяжких для позивача та його родини обставин і на вкрай невигідних умовах. Також цей договір був безоплатним, що не відповідає природі договору дарування. Під тяжкими обставинами позивач вказує на той факт, що на момент укладення спірного договору мав поганий стан здоров`я, яке різко погіршилося після участі в антитерористичній операції та підлягало лікуванню. Крім того, позивача було визнано непридатним для військової служби та звільнено з військової служби за станом здоров`я. Також на момент укладення спірного договору у позивача була хвора дружина, якій загрожували передчасні пологи та хвора від народження дитина - ОСОБА_4 . У зв`язку з тяжкими обставинами, які склалися в житті позивача, його психологічно пригнічувало те, що він хворий, звільнений з роботи і не має можливості допомогти своїй хворій дитині, дружині, яка також перебувала в тяжкому стані, та дуже переймався питанням коштів, яких йому бракувало для свого лікування та лікування родини. Таким чином, аналізуючи всі обставини в їх сукупності, а саме: стан здоров`я позивача, а також його дружини та дитини, його майновий стан, обставини укладення договору дарування, наявність непогашених кредитів та необхідність сплачувати аліменти, а також довіра позивача відповідачу, як рідному батьку, який обіцяв вирішити ряд матеріальних проблем (сплатити кредитну заборгованість, сплачувати комунальні послуги та сплачувати аліменти на час відсутності позивача в Україні) - все це спонукало позивача підписати спірний договір. Не менш важливим є і той факт, що внаслідок взяття відповідачем на себе обов`язку сплачувати комунальні послуги за квартиру, погашати кредити перед банками та сплачувати аліменти за позивача, в останнього вивільнялися кошти, які він міг використати на організацію свого лікування та поїздки за кордон з метою лікування дружини, що слід вважати вкрай невигідними умовами. Вкрай невигідними умовами в даному конкретному випадку слід вважати і фактичну сплату відповідачем кредитної заборгованості позивача, аліментів на малолітню дитину від першого шлюбу, а також комунальних послуг за квартиру, адже ринкова вартість квартири набагато вища, ніж сума понесених витрат відповідачем.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд залишив поза увагою та не дав належної оцінки доказам позивача, що свідчать про укладення оскаржуваного правочину під впливом тяжких для позивача та його родини обставин і на вкрай невигідних умовах, суд не взяв до уваги докази позивача про те, що позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у Центральному госпіталі МВС України з 11.12.2014 року по 19.12.2014 року, де йому діагностували захворювання, пов`язане з проходженням служби під час проведення АТО, внаслідок якої позивач отримав другу групу інвалідності, у зв`язку з чим позивач, перебуваючи у тяжкому фізичному та моральному стані, подарував квартиру своєму батьку, оскільки була усна домовленість з відповідачем, що останній буде оплачувати комунальні послуги за квартиру, банківські кредити, аліменти на дитину від першого шлюбу, та інші витрати на його сім`ю, оскільки позивач втратив роботу, став непридатним для військової служби, дружина знаходилася в декретній відпустці, молодший син потребував постійних витрат на обстеження. Вважає, що довів в суді першої інстанції причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчинявся виключно для усунення та зменшення тяжких обставин.

У суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, що викладені в ній.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів укладення правочину під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала батькам позивача, а після смерті матері , батько успадкував зазначену квартиру та став її власником.

16 квітня 2014 року відповідач, батько позивача, на підставі договору дарування подарував позивачу квартиру АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що 13.12.2014 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований), який є батьком позивача, було укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передав безоплатно у власність відповідача квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір дарування квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Астраускас Л.Є., зареєстровано в реєстрі за №1426.

В договорі дарування від 13.12.2014 року дарувальник ОСОБА_2 підтвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

За ОСОБА_3 зареєстроване право власності на квартиру, про що свідчить Інформаційна довідка №84505247 від 07.04.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором дарування квартири від 16.04.2014 року, посвідченим державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В., за реєстровим № 1-464, відповідач - ОСОБА_3 подарував своєму сину позивачу - ОСОБА_2 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , Ѕ частина якої належала йому на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 27.04.2005 року за реєстровим №449, інша Ѕ частина квартири належала на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 19.08.2011 року за реєстровим № 5-1272.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач вказував на той факт, що спірна квартира була та є єдиним житлом для його родини. Однак, вказане твердження спростовується доказами наявними у матеріалах справи, зокрема, Квартирною справою ОСОБА_2 , 1978 року народження, яка надійшла до суду з Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

Станом на дату укладання оспорюваного договору дарування від 13.12.2014 року позивачу на праві спільної часткової власності належала та належить на даний час Ѕ частка двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , в якій він мав зареєстроване місце проживання разом із членами своєї родини до лютого 2018 року.

Згідно з матеріалами квартирної справи станом на дату укладання оспорюваного договору дарування, тобто станом на 13.12.2014 року позивачу ОСОБА_2 належало на праві особистої приватної власності будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_4 із земельними ділянками для обслуговування будинку та під ОСГ, що підтверджується Інформаційною довідкою №111605714 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2018 року.

Відповідно до Інформаційної довідки №84507321 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року, дружині позивача ОСОБА_5 станом на 13.12.2014 року належало на праві особистої приватної власності будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_5 .

У подальшому, 15.12.2014 року та 16.12.2014 року зазначене нерухоме майно було відчужене подружжям ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 (мати дружини позивача) шляхом укладання договорів дарування, що підтверджується Інформаційною довідкою №84507321 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року та Інформаційною довідкою №111605714 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2018 року.

Інформаційною довідкою №84507587 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року ОСОБА_7 на праві приватної власності одноособово належить будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_5 та будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_4 із земельною ділянкою 0,25 га для будівництва та обслуговування вищевказаного будинковолодіння та земельною ділянкою 0,3651 га для ведення підсобного сільського господарства за тією ж адресою.

Відповідно до Інформаційної довідки №84503565 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року, 19.10.2016 року на підставі Наказу 10- 19066/15-16-сг, виданого 14.09.2016 року Головним Управлінням Держгеокадастру у Київській області була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1 га для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Броварський район, сщ/рада Калитянська (Кадастровий номер: :05:007:0127; Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212).

22.02.2018 року родина ОСОБА_2 із 5-ти осіб (він, дружина, син, дочка, мати дружини) на підставі Розпорядження від 22.02.2018 року №113 Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації отримали Ордер №013587 серії Б на жиле приміщення трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , як сім`я учасника антитерористичної операції, що мешкають в Дніпровському районі м. Києва, де всі вони з того часу мають державну реєстрацію місця проживання, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору дарування зокрема.

Ураховуючи викладене, договір дарування може бути визнано недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У п.п.2, 8 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Судом встановлено, що позивач зі своєю родиною , яка дійсно потрапила у скрутне матеріальне становище, оскільки позивач та його дитина потребували медичного обстеження, позивач мав заборгованість зі сплати аліментів на дитину від попереднього шлюбу, мав заборгованість за житлово-комунальні послуги та заборгованість за банківськими кредитами, вирішили їхати до іншої країни ( Казахстану) на заробітки.

У зв`язку із цим позивач передавав свою власність, а саме спірну квартиру та будинковолодіння , у власність свого батька та матері дружини на підставі договорів дарування.

При цьому за усною домовленістю відповідач по справі, повинен був сплачувати та сплачував усі заборгованості позивача.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач діяв добровільно, так як бажав виїхати із країни, а не тому, що змушений був укладати зазначену угоду.

Та обставина, що позивач, який стверджує, що перебував під впливом тяжких обставин, не продав і не здав в оренду нерухомість з метою отримання прибутку , а передав цю нерухомість у власність інших осіб безоплатно, спростовує його доводи про тяжкі обставини, під впливом яких він вчиняв оспорюваний правочин.

Відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів свої вимоги про визнання правочину недійсним у зв`язку з його укладенням під впливом тяжких обставин.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність у власності позивача нерухомого майна, в тому числі і спірної квартири, слугувало підставою отримання ордеру на отримання нового житлового приміщеннятрикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , яку було надано як сім`ї учасника антитерористичної операції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: