Справа № 490/1907/20
н/п 4-с/490/27/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 202 1року Центральний районний суд м.Миколаєва

в складі: головуючого судді Черенкової Н.П.

за участю секретаря - Баришніковій І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Центральний відділ Державної виконавчої служби міста Миколаїв Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції про скасування постанови про арешт коштів боржника, зацікавлена особа ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою, в якій просив суд скасувати накладений за виконавчим провадженням ВП №33603290 Постановою про арешт коштів боржника від 16.03.2020 року, за виконавчим листом № ц-3-3080/10, виданим 26.05.2011 року.

В обгрунтування вимог скарги, ОСОБА_1 вказав, що при виконанні рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором державним виконавцем Центрального відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Власенко В.В.16.03.2020 року накладено арешт на кошти боржника. Однак, підстави для звернення стягнення на кошти боржника відпали, оскільки заборгованість погашається добровільно, вказана у постанові сума боргу не відповідає дійсності.

Представник скаржника направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив вимоги скарги задовольнити.

Боржник у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Представник суб`єкта оскарження заперечень не надав, до судового засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Державний виконавець Центрального відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Власенко В.В. до судового засідання не з`явився, заперечень не надав.

Судом постановлено про розгляд скарги у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 450 ЦПК України.

Дослідивши матеріали скарги, суд дійшов висновку, що скаргу слід задовольнити, з наступних підстав.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.12.2010 року частково задоволено позов ВТБ Банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 2ц-3-3080/10).

За даним рішенням постановлено про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь банку 18159, 19 грн. простроченої заборгованості, поточну заборгованість 228892,30 грн., 30% річних - 3611,87 грн., прострочену заборгованість за процентами 26780,27 грн., поточну заборгованість по процентам 2978,32 грн., а також судові витрати по 889,52 грн. з кожного.

На виконання даного рішення виданий виконавчий лист 26.05.2011 року.

27.07.2012 року за заявою стягувача відкрито виконавче провадження № 33603290.

13.09.2012 року винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_1 , та 19.12.2012 року постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

За актом про проведення прилюдних торгів від 19.08.2013 року арештоване майно боржника ОСОБА_1 :квартира АДРЕСА_1 реалізована за 60 000 грн.

Постановою від 30.04.2014 року звернено стягнення на пенсію боржника ОСОБА_1

12.05.2015 року Центральним ДВС направлено лист до Центрального об`єднаного управління пенсійного фонду України м. Миколаєва щодо повернення постанови від 30.04.2014 року, та відрахування з пенсії парипинено з 01.06.2014 року.

В період з 01.06.2014 року по 31.05.2015 року від ДВС на рахунок ВТБ Банку надійшли кошти в рахунок погашення заборгованості в сумі 7 104,78 грн.

Постановою від 27.12.2018 року виконавцем ОСОБА_2 накладений арешт на все майно боржника ОСОБА_1

09.01.2020 року головним державним виконавцем Центрального ДВС у м. Миколаєві Власенко В.В. прийнято постанову про прийняття виконавчого провадження № 33603290 за виконавчим листом, виданим 26.05.20112 року за номером ц-3-3080/10.

09.01.2020 року прийнято постанову в порядку ч.5 ст. 5 ЗУ "Про виконавче провадження" про передачу виконавчого документа.

16.03.2020 року головним державним виконавцем Центрального ДВС Власенко В.В. прийнято постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 на грошові кошти, що містяться на рахунках АТ комерційний банк «ПриватБанк» у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 281 311, 47 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.07.2020 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скосовані постанови від 09.01.2020 року про прийняття виконавчого провадження № 33603290 та про передачу виконавчого документа.

Ухвалою від 20.10.2020 року скарга прийнята до розгляду суддею Черенковою Н.П., розподіленою протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4,5ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права , суд розглядає справим відповідно до Конституції України, законів України , міднародних договорів, згода на обовязковістиь яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобож 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейского суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 і ч. 3 ст. 129 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, а обов`язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Обов`язковий характер судового рішення, постановленого іменем держави, підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню в Україні режиму законності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, що ст. 6, докладно описуючи надані сторонам процесуальні гарантії - справедливий, відкритий і швидкий розгляд, залишила реалізацію судових рішень без захисту.

Відсутність гарантій виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії сторонам на справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Примусове виконання судових рішень в Україні регулюється Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р., який набрав чинності 05.10.2016 р. (Закон №1404-VIII).

Відповідно до ст. 5 Закону Укоаїни "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" визначені заходи промусового виконання рішень, якими є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Як вбачається зі ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" , під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна (коштів) може бути знятий за рішенням суду.

У відповідності до п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена Постановою Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року, обмеження прав клієнта (тобто власника рахунку, банківської картки) щодо розпоряджання грошовими коштами, що розміщені на його рахунку/ах - не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, які чітко установлені законом. Таким чином, обмеження щодо розпоряджання коштами, які наявні на рахунках в банку можливе лише відповідно до рішення суду про стягнення з особи грошових коштів на користь інших осіб (накладення заборони на розпоряджання грошовими коштами з метою забезпечення позову про стягнення коштів)

В свою чергу виконання рішень судів та посадових осіб органів державної влади віднесено до компетенції органів державної виконавчої служби (державних виконавців) або приватних виконавців.

Державний або приватний виконавець отримавши від стягувача, тобто особи на користь якої ухвалено рішення про стягнення боргу, заяву про відкриття виконавчого провадження та самого примірника виконавчого документа (судового наказу, ухвали про арешт коштів чи постанови про накладення штрафу) виносить постанову про відкриття виконавчого провадження та одночасно з нею накладає арешт на грошові кошти (майно) боржника і направляє її до банків для виконання, а стягувачу та боржнику для відома.

Статтею 451 ЦПК передбачено що, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що постанови виконавця ОСОБА_2 про передачу виконавчого провадження та прийняття виконавчого провадження скасовані, підстави для арешту коштів боржника даним виконавцем відсутні, а за такого, вимоги щодо скасування постанови від 16.03.2020 року про арешт коштів боржника ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст.447-452 ЦПК України , суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу - задовольнити.

Зобов`язати Центральний відділ Державної виконавчої служби міста Миколаїв Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції скасувати постанову головного державного виконавця Власенка Віталія Вікторовича від 16.03.2020 року про арешт коштів боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 33603290, відкритому за виконавчим листом № ц-3-3080/10, виданим 26.05.2011 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складений 17 березня 2021 року.

Суддя : Черенкова Н.П.