Справа № 127/6508/20
Провадження № 2/127/1066/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2021 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі Мутовкіній В.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Фльорківа О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану оплачувану відпустку та частини невиплаченої заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану оплачувану відпустку та частини невиплаченої заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 фактично у період з 14 березня 2016 року по 30 грудня 2019 року працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді продавця-консультанта у магазині за адресою: ТРЦ «Мегамол», м. Вінниця, вул. 600-річчя, 17, повний робочий день. Незважаючи на те, що позивач не була належним чином працевлаштована, не отримувала належну оплату праці, двічі була звільнена з істотним порушенням вимог закону, не одержала належний розрахунок при звільненні.

У загальному позивач фактично працювала у відповідача 3 роки та 9 місяців, однак жодного разу не була у відпустці, а тому має право на компенсацію за 90 днів відпустки, сума якої з огляду на розрахунок відповідно до мінімальної заробітної плати (адже заробітна плата позивача була нижчою) становить 12 803, 40 грн.

Крім цього, оскільки позивач фактично отримувала 750 грн заробітної плати щомісяця, що є значно меншим за встановлений законом мінімальний розмір заробітної плати та рівень оплати, визначений у трудовому договорі, їй належить до виплати всього 112 102, 42 грн.

Відповідно до уточненої позовної заяви позивач просить суд стягнути з відповідача частину невиплаченої заробітної плати 2000 грн, а також компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 12 803, 40 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року залишено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (том 1, а.с.81-90), та відповіді на відзив (том 2, а.с.135-139). ОСОБА_1 додатково суду пояснила, що членом профспілкових організацій не являється, просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку та заборгованість із заробітної плати за період з 14.03.2016 по 29.12.2019 у розмірі 2000 грн. Фактичною підставою для звернення із даним позовом є зарахування стажу роботи для оформлення пенсії за віком.

Представник відповідача адвокат Фльорків О.В. заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві (том 2, а.с.1-5) та запереченнях на відповідь на відзив (том 2, а.с.138-139). Додатково суду пояснив, що відповідач визнає, що ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_2 у періоди з 28 березня 2018 року по 30 травня 2018 року та з 12 вересня 2018 року по 30 серпня 2019 року, та отримувала заробітну плату відповідно до трудового договору, працювала неповний робочий день. При звільненні з нею проведено повний розрахунок. Накази про прийняття на роботу та про звільнення у паперовому вигляді не були підписані позивачем у зв`язку із віддаленістю ФОП ОСОБА_2 (м. Тернопіль). Щодо інших періодів, про які вказує позивач, відповідач їх не визнає у зв`язку із їх необгрунтованістю та безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що 28 березня 2018 року між ОСОБА_1 , як працівником, та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , як роботодавцем, укладено трудовий договір № 3, за умовами якого, зокрема працівник зобов`язався виконувати обов`язки продавця, а роботодавець зобов`язався оплачувати працю працівника у розмірі 3723,00 грн. на місяць у відповідності до відпрацьованого часу на підставі табеля обліку робочого часу (том 2, а.с.8). Час виконання робіт установлювався з 9 год 00 хв до 13 год 00 хв, або з 14 год 00 хв до 17 год 00 хв. (п. 4 трудового договору). Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання 24 календарні дні (п. 6 трудового договору). Строк дії договору не визначений (п.1 трудового договору).

Як вбачається із запису № 23 в трудовій книжці НОМЕР_1 на підставі трудового договору № 3 від 28.03.2018 р. відповідачем 28 березня 2018 року внесено відомості про прийняття позивача на роботу продавцем-консультантом (том 1, а.с.13).

Згідно з записом № 24 в трудовій книжці НОМЕР_1 відповідачем 30 травня 2018 року внесені відомості про звільнення позивача із роботи продавця-консультанта на підставі розірвання трудового договору за угодою сторін (том 1, а.с.13).

12 вересня 2018 року між ОСОБА_1 , як працівником, та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , як роботодавцем, укладено трудовий договір № 8, за умовами якого працівник зобов`язався виконувати обов`язки продавця, а роботодавець зобов`язався оплачувати працю працівника у розмірі 3723,00 грн. на місяць у відповідності до відпрацьованого часу на підставі табеля обліку робочого часу (том 2, а.с.13).

Як вбачається із запису № 25 в трудовій книжці НОМЕР_1 на підставі трудового договору № 8 від 12.09.2018 відповідачем 12.09.2018 внесено відомості про прийняття позивача на роботу продавцем-консультантом.

Згідно із записом № 26 в трудовій книжці НОМЕР_1 30 серпня 2019 року внесені відомості про звільнення позивача із роботи продавця-консультанта згодою сторін відповідно до п. 1 ст.36 КЗпП України на підставі розірвання 30.08.2019 трудового договору № 8 від 12.09.2018.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердила, що у періоди з 28 березня 2018 року по 30 травня 2018 року та з 12 вересня 2018 року по 30 серпня 2019 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем, спору між сторонами щодо цих періодів немає.

Трудові договори недійсними не визнано, накази про звільнення не оскаржувались.

Таким чином, судом встановлено, позивач працювала у відповідача на посаді продавця-консультанта у періоди з 28 березня 2018 року по 30 травня 2018 року та з 12 вересня 2018 року по 30 серпня 2019 року на умовах неповної зайнятості, позмінно, з 9.00 до 13.00 або з 14.00 до 17.00, по 4 години в день.

Заробітна плата позивача у цей час становила у середньому 1800 грн, але залежала від кількості відпрацьованих годин.

Зокрема, у період з 28 березня 2018 року по 30 травня 2018 року ОСОБА_1 відпрацьовано відповідно до табелів обліку робочого часу за березень, квітень та травень 2018 року всього 168 годин (том 2, а.с.26-28).

Відповідно до відомостей на виплату грошей №4 за березень 2018 року, №5 за квітень 2018 року, №6 за травень 2018 року (том 2, а.с.11-12), відміток у книзі нарахування заробітної плати ФОП ОСОБА_2 (том 2, а.с.60-63), а також згідно із відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (том 1, а.с.15), за цей період часу позивачу було нараховано всього 4 112, 11 грн заробітної плати, із яких 220, 69 грн відпускних (том 2, а.с.62, на звороті), а виплачено готівкою 3 691,23 грн після утримання податків і зборів.

За цей період часу ОСОБА_1 заяву про надання їй частини щорічної відпустки до відповідача не подавала. При звільненні 30 травня 2018 року їй було виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за два місяці роботи 4 календарних дні у сумі 220, 69 грн (том 2, а.с.62, на звороті).

Аналогічні відомості відображено відповідачем у податковій звітності за цей період (том 2, а.с.44-47, 80-88).

Крім цього, у період з 12 вересня 2018 року по 30 серпня 2019 року ОСОБА_1 відпрацьовано відповідно до табелів обліку робочого часу 916 годин (том 2, а.с.32-43).

Відповідно до відомостей на виплату грошей (том 2, а.с.18-23), відміток у книзі нарахування заробітної плати ФОП ОСОБА_2 (том 2, а.с.66-77), а також згідно із відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (том 1, а.с.15), за цей період часу позивачу було нараховано всього 23 047, 87 грн заробітної плати, із яких 1674, 21 грн відпускних (том 2, а.с.77, на звороті), а виплачено готівкою 21 447, 04 грн після утримання податків і зборів.

За цей період часу ОСОБА_1 скористалась правом на 24 календарних дні відпустки, а саме з 01 серпня 2019 року по 25 серпня 2019 року, отримавши кошти в рахунок оплати щорічної оплачуваної відпустки у розмірі 1 674, 21 грн відповідно до наказу №12 від 01 серпня 2018 року, відомостей книги нарахування заробітної плати ФОП ОСОБА_2 за серпень 2019 року, відомістю на виплату грошей №9 за серпень 2019 року (том 2, а.с.15, 23 на звороті, 77 на звороті).

Аналогічні відомості відображено відповідачем у податковій звітності за цей період (том 2, а.с.48-56, 89-123).

За інші періоди, а саме з 14 березня 2016 року по 27 березня 2018 року, з 31 травня 2018 року по 11 вересня 2018 року, з 31 серпня 2019 року по 19 грудня 2019 року заробітна плата позивачу не нараховувалась, облік робочого часу не вівся, трудовий договір з ОСОБА_1 не укладався.

У судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що працювала разом із позивачем з листопада 2017 року, а в грудні 2019 року магазин, де ОСОБА_1 працювала, закрився. Їй не відомо, яка була заробітна плата позивача, графік роботи був з 10 год 00 хв до 21 год 00 хв. ОСОБА_1 працювала два дні, потім два дні була вихідна. Відповідача не бачила жодного разу, з нею не знайома.

Свідок ОСОБА_4 суду повідомила, що зі слів позивача їй відомо, що ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_2 з весни 2016 року по грудень 2019 року, її робочий день був з 10 год 00 до 21 год 00 хв, два дні працювала, а два дні відпочивала. Власницю жодного разу не бачила. У жовтні 2019 року бачила у ОСОБА_1 смс-повідомлення, що вона звільнена.

Крім цього, у судовому засіданні як свідок була допитана позивач ОСОБА_1 . Остання суду пояснила, що працювала з 14.03.2016 по 29.12.2019, тобто 3 роки і 9 місяців у ФОП ОСОБА_2 , заробітну плату отримувала щоденно по 50 грн в день, обіцяли, що за неї будуть платити податки 750 грн в місяць. Працювала повний робочий день з 10 год 00 хв до 21 год 00 хв. Самостійно брала з каси щоденно по 50 гривень в рахунок заробітної плати. Щодо оскарження наказів про звільнення, про неповний робочий день з позовом до суду не зверталась.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішнього трудового розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Порядок укладення трудового договору, строки трудового договору визначаються статями 23, 24 КЗпП України.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадку, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя 24 КЗпП України).

Отже, законом передбачений порядок укладення трудового договору і необхідні його умови при прийнятті відповідного працівника на роботу.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників за умови, що вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Зі змісту «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 вбачається, що всі записи про прийняття на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи робляться у трудовій книжці (або у дублікаті трудової книжки) тільки на підставі відповідного наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу про прийняття, переведення або звільнення; або на підставі архівних довідок, які складаються на підставі первинних документів про прийняття на роботу, переведення або звільнення з роботи, тобто на підставі тих самих наказів (розпоряджень) власника або уповноваженого ним органу, які зберігаються в архівах; або на підставі рішення суду щодо перебування позивача певний період у трудових відносинах з відповідачем.

Як доказ перебування у трудових відносинах із відповідачем у період з 14 березня 2016 року по 29 грудня 2019 року позивач надала суду фрагменти зошитів, де містяться записи про « ОСОБА_6 », «Віку», « ОСОБА_7 », « ОСОБА_8 » тощо за різні проміжки часу, а також позначення цифр (том 1, а.с.17-71). Однак із вказаного доказу неможливо встановити, про яку « ОСОБА_6 » йде мова, а також яке відношення до цього доказу має відповідач у справі ФОП ОСОБА_2 . Таким чином, суд не може його взяти до уваги.

Крім цього, позивач надала суду скріншот смс-повідомлення (том 1, а.с.16), яке не містить вказівку на дату та час його здійснення (виготовлення скріншоту), а також неможливо встановити абонентів, між якими здійснено обмін повідомленнями, належність відповідних засобів зв`язку позивачу та відповідачу.

Із показань свідків суд не вбачає встановленим місце роботи ОСОБА_1 з весни 2016 року по грудень 2019 року, факт її перебування у трудових відносинах саме з відповідачем у цей час. Крім цього, показання свідків грунтуються на повідомленнях позивача (з чужих слів), вони не підтверджені іншими допустимими доказами, а тому суд оцінює їх критично.

Інших доказів на підтвердження того, що позивач перебувала у трудових відносинах із відповідачем у період з 14 березня 2016 року по 29 грудня 2019 року суду не надано.

Хоча, статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами згідно з вимогами статті 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми та відповідати вимогам глави 5 (статті 76-119) ЦПК України.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Оцінка доказів проводиться судом на підставі вимог статті 89 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджено та не доведено, що вона перебувала саме з ФОП ОСОБА_2 у трудових відносинах у період з 14 березня 2016 року по 27 березня 2018 року, з 31 травня 2018 року по 11 вересня 2018 року, з 31 серпня 2019 року по 19 грудня 2019 року. Такі відносини не були оформлені між сторонами у встановленому законом порядку шляхом написання позивачем заяви та видачі на її підставі відповідачем наказу про прийняття позивача на роботу.

Позовних вимог про встановлення факту перебування у трудових відносинах у цей час із відповідачем позивач не заявляла.

При цьому позовні вимоги про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану оплачувану щорічну відпустку мали б бути похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах, яку позивач не заявила.

Відтак, у суду відсутня процесуальна можливість встановити, що у період з 14 березня 2016 року по 27 березня 2018 року, з 31 травня 2018 року по 11 вересня 2018 року, з 31 серпня 2019 року по 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 повинна була отримувати заробітну плату, у тому числі компенсацію за невикористану оплачувану щорічну відпустку від ФОП ОСОБА_2 .

Вимогу, викладену у пункті 2 уточненої позовної заяви суд розцінює як процесуальну вимогу, адже про це прямо вказано у тексті позовної заяви (том 1, а.с.89). При цьому клопотання про витребування у відповідача певних доказів позивач у судових засіданнях не заявляла. Тому відповідну вимогу було залишено судом без розгляду.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, з урахуванням положень статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата підлягає виплаті власником або уповноваженим ним органом працівникові за виконану ним роботу за трудовим договором.

При цьому, згідно до вимог ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входять: 1) Основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 2) Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 3) Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

При цьому, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

До фонду додаткової заробітної плати, зокрема, відносяться оплата за невідпрацьований час, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. (п. 2.2.12. Інструкції № 114/8713).

Таким чином, грошова компенсація за невикористану відпустку входить до складу фонду оплати праці.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Заборгованості ФОП ОСОБА_2 по виплаті заробітної плати, у тому числі компенсації за невикористану оплачувану щорічну відпустку у період її трудових відносин з з 28 березня 2018 року по 30 травня 2018 року та з 12 вересня 2018 року по 30 серпня 2019 року, перед ОСОБА_1 судом не встановлено.

У зв`язку з тим, що позивачем не доведено, а судом не встановлено виникнення й існування трудових відносин між позивачем і відповідачем у інші періоди, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення частини невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану оплачувану щорічну відпустку.

З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21, 36, 40-41, 233, 235 КЗпП України; ст.ст. 7, 10, 76-82, 89, 133, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану оплачувану відпустку та частини невиплаченої заробітної плати відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено 19 березня 2021 року.

Суддя