справа № 756/5458/20 головуючий у суді І інстанції Луценко О.М.
провадження № 22-ц/824/3125/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Руденка Валерія Олександровича, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун Олександр Юрійович, ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів та угоди, визнання незаконним та скасування рішення реєстратора, визнання квартири спільною сумісною власністю, витребування квартири з незаконного володіння, поділ квартири, та позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко Валерій Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун Олександр Юрійович, про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- визнати недійсними: договір відступлення права вимоги № 27 від 30 вересня 2015 року, укладений ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; договір № 61 про участь у фонді фінансування будівництва виду А «Столиця-7» від 30 вересня 2015 року, укладений між ПАТ «Артем Банк» та ОСОБА_3 ; додаткову угоду № 1 від 27 листопада 2015 року до договору № 61 від 30 вересня 2015 року про участь у фонді фінансування будівництва, укладену між ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_3 в частині прав ОСОБА_3 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Руденка В.О. від 11 лютого 2016 року про право власності № 13305042, за яким за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 136,3 кв.м., житловою площею 89,4 кв.м. за адресою - АДРЕСА_1 ;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- витребувати квартиру АДРЕСА_1 незаконного володіння ОСОБА_3 ;

- здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 шляхом: визнання за ОСОБА_1 права власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 26 жовтня 2007 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 березня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно та майнові права: квартира АДРЕСА_3 ; майнові права на квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль легковий універсал-В, марки «Hyundai», модель «Santa Fe»; автомобіль вантажний малотоннажний тентовий «ГАЗ 33023». Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 квітня 2016 року розділено зазначене майно, крім майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 . Під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 були придбані майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 2 348 000 грн. Довідкою ПАТ «Артем Банк» від 16 вересня 2015 року підтверджено, що 02 вересня 2014 року на підставі договору про участь у фінансуванні будівництва № 27, укладеного між ПАТ «Артем Банк» та ОСОБА_2 , останній набув майнових прав на об`єкт інвестування за зазначеною адресою за рахунок внесених коштів в розмірі 573 286 грн. 80 коп. Розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 липня 2014 року присвоєна поштова адреса АДРЕСА_1 . Відповідно до договору відступлення прав вимоги від 30 вересня 2015 року ОСОБА_2 безкоштовно уступив вимоги по договору про участь у фінансуванні будівництва від 02 вересня 2014 року ОСОБА_3 . ОСОБА_2 надана копія заяви від 23 вересня 2015 року від імені позивача про надання згоди чоловіку на відступлення права вимоги на спірну квартиру, яка нібито нею підписана та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.О. Позивач зазначає, що дану заяву вона не підписувала та до нотаріуса з приводу вчинення будь-якої нотаріальної дії не зверталася. 11 лютого 2016 року реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. вчинений запис про право власності номер 13305042, за яким за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зазначає, що відповідач здійснив відчуження оплаченого під час перебування в шлюбі об`єкта інвестування без її згоди, чим порушив право спільної сумісної власності.

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом та просив: визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна - чотирьохкімнатну квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 136,3 кв.м., житловою площею 89,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності: 13305042 від 11 лютого 2016 року; поділити майно шляхом визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за кожним по Ѕ частині об`єкта нерухомого майна - чотирьохкімнатну квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 136,3 кв.м., житловою площею 89,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності: 13305042 від 11 лютого 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 21 серпня 1976 року ОСОБА_4 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 . Їхнім постійним місцем проживання є АР Крим, м. Сімферополь, яке наразі є тимчасово окупованим, іншим житлом не забезпечені. У зв`язку з тимчасовою окупацією АР Крим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 бажали виїхати до міста Києва, тому ОСОБА_2 за їхнім дорученням були надані грошові кошти та на підставі договору № 10 від 02 вересня 2014 року про відступлення права вимоги було набуто майнові права на квартиру АДРЕСА_1 за 573 286 грн. 80 коп. ОСОБА_1 була відомі мета набуття майнових прав на квартиру та джерело інвестування та 23 вересня 2015 року вона надала згоду у вигляді письмової нотаріально посвідченої заяви на укладання ОСОБА_2 договору відступлення права вимоги на квартиру АДРЕСА_1 . 30 вересня 2015 року на підставі договору відступлення права вимоги № 27 майнові права були відчужені ОСОБА_3 . Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 оспорює право спільної сумісної власності, чим порушила права ОСОБА_4 як власника квартири, яку він добросовісно набув у шлюбі з ОСОБА_3 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а також внести зміни до мотивувальної частини рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , виключивши з неї наступне речення: «В матеріалах справи містяться розписки відповідно до змісту, яких ОСОБА_3 надавала грошові кошти для оплати її майнових прав на квартиру, тобто, довела, що спірна квартира була придбана за рахунок її особистих коштів, тому спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та не підлягає поділу»;зазначити у мотивувальній частині рішення, що в матеріалах справи відсутні достовірні докази, які підтверджують те, що ОСОБА_3 надавала грошові кошти для оплати її майнових прав на квартиру, тому спірна квартира не є об`єктом її особистої приватної власності, а також не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та не підлягає поділу між ними.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що доказами у справі підтверджено факт набуття спірної квартири шляхом повної оплати майнових прав під час перебування позивача у шлюбі з відповідачем та за рахунок спільних сімейних коштів. Суд не надав оцінку тому, що ОСОБА_2 під час розгляду судом позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя без згоди позивача відчужив частину майна своїм батькам. Суд визнав належними доказами розписки сумнівного характеру, які складені відповідачами без визначення місця їх складення, без визначення способу доставки значних коштів з окупованого Криму у м. Київ, тощо. Суд не дав оцінку висновкам експерта, в яких зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 в заяві від 23 вересня 2015 року виконаний не нею, а іншою особою. Суд не врахував, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають у власності інше нерухоме майно. Факт балотування ОСОБА_4 в депутати на території АРК спростовують твердження намірів батьків позивача переселитися у м. Київ. Суд не надав оцінку належним у матеріалах справи доказам. ОСОБА_2 без згоди позивача безкоштовно відступив майнові права, які вже існували у вигляді зданої в експлуатацію квартири своїй матері. Позивач вказує на те, що з 31 серпня 2015 року вона зверталася до Солом`янського районного суду з позовними вимогами про поділ майнових прав на спірну квартиру, заявами про забезпечення позову, що свідчить не лише про ненадання позивачем згоди на відчуження майнових прав на квартиру, а й про намагання накласти заборону на їх відчуження. Відчуження ОСОБА_2 своїм батькам спільного сумісного майна подружжя без згоди дружини є усталеною практикою. Суд не дав оцінку заявам, поданим до Солом`янського районного суду міста Києва та до Апеляційного суду міста Києва. ОСОБА_2 надав суду засвідчені ним розписки, в трьох із яких вказана невідома особа - ОСОБА_3 . Відповідач не пояснив суду про місце та дійсний час оформлення розписок, про джерело коштів його матері, спосіб переміщення значних коштів особою похилого віку через адмінкордон з окупованого Криму. Суд не врахував судову практику Верховного Суду, зокрема, висновки Великої Палати у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та багатьох інших постановах Верховного Суду за 2019-2020 роки. Висновки суду про те, що ОСОБА_3 надавала грошові кошти для оплати її майнових прав на квартиру, тобто, довела, що спірна квартира була придбана за рахунок її особистих коштів, є припущенням суду. Суд не ухвалив рішення щодо позовних вимог щодо визнання незаконними та скасування документів та реєстрації прав на квартиру на ОСОБА_3 , визнання квартири спільною сумісною власністю, витребування квартири з незаконного володіння та здійснення її поділу. Відповідачі не надали доказів, які спростовують презумпцію спільної сумісної власності позивача та відповідача на спірну квартиру, набуту у шлюбі шляхом повної оплати майнових прав на неї за рахунок спільних сімейних коштів. Враховуючи, що ОСОБА_2 витратив на шкоду сім`ї майно у вигляді спірної квартири, є підстави для відступлення від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності визнати за нею право власності на ѕ частини квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначає, що майнові права на квартиру придбавалися не за рахунок спільних сімейних коштів, а за рахунок грошових коштів, які надавалися ОСОБА_3 . При укладенні договору про відступлення права вимоги від позивача не повинна отримуватися нотаріальна згода, а тому посилання на висновок експерта є недоречним. У шлюбі було придбано фактично майнові права, а не сама квартира, першим власником якої є ОСОБА_3 , а відтак, позивач безпідставно висуває вимоги про визнання за нею права власності на 3/4 частини квартири. Вислови позивача про місце проживання батьків відповідача та їх матеріальний стан є принизливими.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_4 зазначає, що позивач здійснює на нього наклеп, принижуючи честь та гідність як людини та офіцера шляхом поширення інформації про внесення його до сайту «Миротворець». Об`єкти нерухомості, що знаходяться у м. Київ мають статус нежилих та не можуть використовуватися в якості сімейного житла. Третя особа посилається на ті ж обставини, які зазначені у відзиві відповідачем ОСОБА_2 .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб за актовим записом № 3755 (а.с.11, Т.1).

Від шлюбу сторони мають двох синів - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

02 вересня 2014 року між ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір № 27 про участь у фонді фінансування будівництва виду А «Столиця-7», за яким довіритель надав згоду на участь у фонді фінансування будівництва «Столиця-7», виду А житлового будинку з об`єктами соціальної сфери, розташованого за адресою АДРЕСА_1 (а.с.121, Т.3).

02 вересня 2014 року, тобто, під час перебування у шлюбі з позивачем, ОСОБА_2 були придбані майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 2 348 000 грн., що підтверджується довідкою Управителя фонду фінансування будівництва «Столиця-7» виду А-АТ «Артем Банк».

Довідкою ПАТ «Артем-Банк» від 16 вересня 2015 року № 19/04-1644/1 підтверджено, що 02 вересня 2014 року на підставі договору про участь у фінансуванні будівництва № 27, укладеного між ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_2 , останній набув майнових прав на об`єкт інвестування: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на об`єкт інвестування за рахунок внесених коштів в розмірі 573 286 грн. 80 коп. (а.с.17, Т.1).

Згідно заяви від 23 вересня 2015 року ОСОБА_1 надала свою згоду на укладення ОСОБА_2 договору про відступлення прав вимоги на вищезазначену квартиру, які він набув на підставі договору № 27 про участь у фонді фінансування будівництва від 02 вересня 2014 року (а.с.184, Т.2).

Відповідно до договору відступлення прав вимоги від 30 вересня 2015 року № 27 ОСОБА_2 уступив вимоги по договору про участь у фінансуванні будівництва № 27 від 02 вересня 2014 року ОСОБА_3 (а.с.185, Т.2). Зазначене відступлення здійснено за кошти в розмірі вартості відступлених прав, тобто, 573 286 грн. 80 коп. (п. 1.3, 1.5 договору відступлення).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 березня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.12, Т.1).

Власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 136,3 кв.м., житловою площею 89,4 кв.м. є ОСОБА_3 , оскільки 11 лютого 2016 року приватним нотаріусом КМНО Руденком В.О. вчинений запис про право власності номер 13305042, за яким за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 536187 від 18 лютого 2016 року, на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва виду А «Столиця-7» № 61 від 30 вересня 2015 року, додаткової угоди до договору № 61 від 30 вересня 2015 року про участь у фонді фінансування будівництва №1 від 27 листопада 2015 року, акту прийому-передачі об`єкту інвестування від 30 листопада 2015 року, довідки (виписки) з переліку осіб, які брали участь в інвестуванні об`єкта будівництва № 24/05276 від 02 лютого 2016 року, довідки про згоду оформлення права власності на об`єкт інвестування № 24/04-1744 від 30 вересня 2015 року, довідки № 61 про право довірителя на отримання у власність об`єкта інвестування № 24/05-1746 від 30 вересня 2015 року внесено запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна - чотирьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 136,3 кв.м., житловою площею 89,4 кв.м.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи містяться розписки, відповідно до змісту яких ОСОБА_3 надавала грошові кошти для оплати її майнових прав на квартиру, тобто, довела, що спірна квартира була придбана за рахунок її особистих коштів. А, відтак, спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та не підлягає поділу.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції та з урахуванням постанови Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 638/12249/17, вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку Верховний Суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд погоджується з висновками судів щодо відмови в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували недобросовісність дій відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу.

Судами також правильно зазначено про те, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з вимогою про стягнення компенсації вартості спірного автомобіля, який було відчужено, як зазначає позивач, ОСОБА_4 не в інтересах сім`ї.

Аналогічні за змістом висновки про застосування норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 22 лютого 2017 року у справі 6-17цс17, від 22 червня 2017 року у справі 201/14163/13-ц, від 05 липня 2017 року у справі № 552/4405/14-ц, від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12.

З матеріалів справи вбачається, що з жовтня 2007 року по березень 2016 року ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ОСОБА_2 було уступлено право вимоги по договору про участь у фінансуванні будівництва № 27 від 02 вересня 2014 року ОСОБА_3 . Під час укладення оспорюваного договору нотаріусу була надана нотаріальна згода позивача на укладення зазначеного правочину відповідачем.

Не дивлячись на те, що висновком експерта встановлено, що підпис у заяві не належить ОСОБА_1 , доказів обізнаності про це ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

За таких обставин, остання є добросовісним набувачем і доказів протилежного позивач суду не надала, про що не заперечувала в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Отже, у відповідності до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 638/12249/17, позивач не позбавлена права звернутися до суду з вимогою про стягнення компенсації вартості відчужуваних без її згоди майнових прав.

Доводи апеляційної скарги в частині визнання належними доказами розписок про передання коштів відповідачами без визначення місця їх складання, способу доставки коштів з окупованої території АР Крим, джерел походження коштів, які, як стверджують відповідачі передавались батьками ОСОБА_2 , останньому, необхідності виключення з мотивувальної частині рішення твердження, що ОСОБА_3 надавала грошові кошти для оплати її майнових прав на квартиру, тобто, довела, що спірна квартира була придбана за рахунок її особистих коштів, апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Зазначені доводи та докази на їх підтвердження подавались відповідачами в межах позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , тобто, батьків відповідача ОСОБА_2 .

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що договір № 61 про участь у фонді фінансування будівництва укладався самим ОСОБА_2 зі згоди позивача. Зазначений правочин не містить будь-яких вказівок про те, що покупець ОСОБА_2 діє не в своїх інтересах чи у відповідності до довіреності своєї матері ОСОБА_3 та набуває квартиру на її ім`я. Отже, зазначені посилання суду першої інстанції є безпідставними.

Однак, оскаржуваним рішенням суд відмовив в задоволенні вимог за позовом ОСОБА_4 , тобто, вимог на підтвердження обґрунтованості яких подавались зазначені докази. Рішення суду в цій частині сторонами не оскаржувалось, а, відтак, набуло чинності і в апеляційному порядку не переглядається.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 27 від 30 вересня 2015 року в межах вимог позивача. Решта позовних вимог є похідними, а тому задоволенню не підлягають.

Отже, розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції по суті дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення в цій частині без змін.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 22 березня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.