Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 757/76626/17-ц

провадження № 61-14752св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року під головуванням судді Григоренко І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Чобіток А. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), в якому просила:

- розірвати договори від 14 листопада 2008 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN3655, від 23 лютого 2012 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN6743, від 16 серпня 2012 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN6796, укладені між нею та АТ КБ «ПриватБанк»;

- стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь грошові кошти за договором від 14 листопада 2008 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN3655 у розмірі 105 787,76 євро, за договором від 23 лютого 2012 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN6743 - 120 006, 91 євро, за договором від 16 серпня 2012 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN6796 у розмірі 37 945,45 доларів США;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь проценти за користування банківським вкладом за договором від 14 листопада 2008 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN3655 у розмірі 46 729,21 євро, за договором від 23 лютого 2012 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN6743 - 34 571,85 євро, за договором від 16 серпня 2012 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN6796 у розмірі 14 575,21 доларів США, які нараховані за період з 01 березня 2014 року по 25 грудня 2017 року включно;

- стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних у розмірі 3 080,70 євро та 517,27 доларів США за період з 13 липня 2017 року по 25 грудня 2017 року; покласти на відповідача судові витрати в розмірі 8 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що між нею та відповідачем було укладено три депозитні договори, а саме:

договір від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP»), за умовами якого банк відкриває депозитний рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад у розмірі 78 281,50 євро на строк 12 місяців з 14 листопада 2008 року по 14 листопада 2009 року включно, з процентною ставкою на суму вкладу 11,5 % річних, період нарахування процентів - 1 місяць. Відповідно до п. 3 договору № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP») від 14 листопада 2008 року клієнт має право протягом строку вкладу здійснювати поповнення вкладу. Відповідно до довідки банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3 станом на 14 березня 2014 року поточна сума цього вкладу складає 105 787,76 євро.

Договір від 23 лютого 2012 року № SAMDN6743 (вклад «Депозит VIP»), за умовами якого банк відкриває депозитний рахунок № НОМЕР_2 , на який зараховується вклад у розмірі 120 000 євро на строк 366 днів з 23 лютого 2013 року включно, процентна ставка 7,5% річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Відповідно до п. 3 договору від 23 лютого 2012 року № SAMDN6743 (вклад «Депозит VIP») клієнт має право протягом строку вкладу здійснювати поповнення вкладу. Відповідно до довідки банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3 станом на 14 березня 2014 року поточна сума цього вкладу складає 120 006,91 євро.

Договір від 16 серпня 2012 року № SAMDN6796 (вклад «Депозит VIP»), за умовами якого банк відкриває депозитний рахунок № НОМЕР_3 на суму 33 000 доларів США, вклад оформлюється на строк 366 днів по 16 серпня 2013 року включно, процентна ставка - 10% річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Відповідно до п. 3 договору від 16 серпня 2012 року № SAMDN6796 (вклад «Депозит VIP») клієнт має право протягом строку вкладу здійснювати поповнення вкладу. Відповідно до довідки банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3 станом на 14 березня 2014 року поточна сума цього вкладу складає 37 945,45 доларів США.

Позивач неодноразово зверталася до банку з вимогою повернути її вклади, але відповідач до цього часу кошти не повернув та надав відповіді з пропозицією звертатися з вимогами до Російської Федерації.

05 липня 2017 року позивач звернулася до відповідача з заявою про розірвання договору від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP»), договору від 23 лютого 2012 року № SAMDN6743 (вклад «Депозит VIP»), договору від 16 серпня 2012 року № SAMDN6796 (вклад «Депозит VIP») та просила повернути вклади разом з нарахованими відсотками.

Заяву банк отримав 05 липня 2017 року, однак 13 липня 2017 року листом № 20.1.0.0.0/7-20170712/8925 відповідач повідомив позивача, що на цей час власником банку є держава, розгляд цього питання виходить за межі повноважень правління та попросив надати додатковий час для розгляду ситуації. Відповідач суму банківських вкладів не повернув, проценти не сплатив.

У заяві про збільшення позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму процентів, нарахованих станом на 02 квітня 2018 року, що складають відповідно 48 840,73 євро, 36 986,3 євро та 14 853,7 доларів США, а також три проценти річних на загальну суму 4 846,27 євро та 784,28 доларів США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року позов задоволено частково.

Розірвано договір від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP»), договір від 23 лютого 2012 року № SAMDN6743 (вклад «Депозит VIP»), договір від 16 серпня 2012 року № SAMDN6796 (вклад «Депозит» VIP), укладені між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP») в розмірі 103 344,15 євро, грошові кошти за договором від 23 лютого 2012 року № SAMDN6743 (вклад «Депозит VIP») в розмірі 120 000 євро, грошові кошти за договором від 16 серпня 2012 року SAMDN6796 (вклад «Депозит» VIP) в розмірі 36 144,01 доларів США.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за користування банківським вкладом за договором від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP») в розмірі 31 760,64 євро; за договором від 23 лютого 2012 року № SAMDN6743 (вклад «Депозит VIP») 37 117,81 євро; за договором від 16 серпня 2012 року № SAMDN6796 (вклад «Депозит» VIP) в розмірі 10 720,90 доларів США, які нараховані за період з 01 березня 2014 року по 02 квітня 2018 року.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних за період з 13 липня 2017 року по 02 квітня 2018 року в розмірі 4 846,27 євро, що станом на 12 березня 2019 року становить 143 788,83 грн, та 784,28 доларів США, що станом на 12 березня 2019 року становить 20 654,01 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення місцевого суду, вважав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що факти укладення між сторонами договорів банківських вкладів і внесення позивачем грошових коштів у заявленому розмірі є доведеними, оскільки на підтвердження укладення договорів банківського вкладу та внесення грошових сум на депозитний рахунок позивач ОСОБА_1 надала наступні копії документів, оригінали яких було оглянуто в судовому засіданні як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції: договорів від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP»), від 23 лютого 2012 року № SAMDN6743 (вклад «Депозит VIP»), від 16 серпня 2012 року № SAMDN6796 (вклад «Депозит VIP»), виписки банку від 13 березня 2014 року, довідки банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3, квитанції від 23 лютого 2012 року, виписки від 13 березня 2014 року, довідки банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3, квитанції від 16 серпня 2012 року, виписки від 13 березня 2014 року та довідки банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3.

Суд апеляційної інстанції також вказував, що задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення сум процентів за вкладами та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України, суд першої інстанції перевірив наданий позивачем розрахунок суми процентів за вкладами, врахував наведені представником відповідача у відзиві на позовну заяву проценти за ставками, які діяли після пролонгації депозитних договорів позивача у період з 2014 по 2018 рік, та навів у оскаржуваному рішенні відповідний розрахунок зазначених сум процентів, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Апеляційний суд також вказував, що доводів на спростування зазначених розрахунків апеляційна скарга відповідача не містила, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтвердила, що розрахунки сум процентів банк не оспорює.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Бригинець А. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суд м. Києва від 12 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» коштів на користь ОСОБА_1 за договором від 14 листопада 2008 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN3655 скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договором від 14 листопада 2008 року (вклад «Депозит VIP») № SAMDN3655, оскільки касовий документ на підтвердження факту внесення коштів на банківський рахунок в межах суми договору позивач не надав, а тому вважав, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення судом сум та нарахованих 3 % за цим депозитними договором неправильні.

Представник заявника додатково зауважує, що позивачем було надано лише оригінал квитанції про зарахування 21 677,28 євро на вказаний депозитний рахунок, проте ним не надано оригіналу квитанції про внесення грошових коштів в сумі 78 281,50 євро в межах заявлених сум, що свідчить про недоведеність нею дотримання письмової форми договору банківського вкладу та відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків у обрахованому судом першої інстанції розмірі.

Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Нежигай І. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, подану представником АТ КБ «ПриватБанк», в якому просила у задоволенні касаційної скарги відмовити, посилаючись на її необґрунтованість.

Представник позивача вважає, що довід касаційної скарги про те, що лише оригінал квитанції про сплату коштів може бути єдиним доказом укладення між сторонами депозитного договору є помилковим, адже доказами внесення грошових коштів на депозитний рахунок є також виписка банку та оригінал квитанції про внесення частини депозиту за договором № SAMDN3655 в сумі 21 677, 28 євро.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Печерського районного суду м. Києва.

19 листопада 2020 року цивільна справа № 757/76625/17-ц надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 лютого 2021 року справу призначено колегії суддів у складі: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 березня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 14 листопада 2008 року між сторонами укладено договір № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP»), за умовами якого банк відкриває депозитний рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад у розмірі 78 281,50 євро на строк 12 місяців з 14 листопада 2008 року по 14 листопада 2009 року включно, з процентною ставкою на суму вкладу 11,5 % річних, період нарахування процентів - 1 місяць. Відповідно до п. 3 вказаного договору від 14 листопада 2008 року клієнт має право протягом строку вкладу здійснювати поповнення вкладу.

На виконання умов договору від 14 листопада 2008 року позивачем внесено на рахунок банку 105 787,76 євро, що підтверджується випискою банку від 13 березня 2014 року та довідкою банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3, згідно з якою станом на 14 березня 2014 року поточна сума цього вкладу складає 105 787,76 євро. Оригінали виписки, довідки та оригінал договору були оглянуті судом першої інстанції у судовому засіданні.

23 лютого 2012 року між сторонами укладено договір № SAMDN6743 (вклад «Депозит VIP»), за умовами якого банк відкриває позивачу депозитний рахунок № НОМЕР_2 , на який зараховується вклад у розмірі 120 000 євро на строк 366 днів по 23 лютого 2013 року включно, процентна ставка 7,5 % річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Відповідно до п. 3 вказаного Договору від 23 лютого 2012 року клієнт має право протягом строку вкладу здійснювати поповнення вкладу.

На виконання договору від 23 лютого 2012 року позивачем внесено на рахунок банку 120 000 євро, що підтверджується квитанцією від 23 лютого 2012 року, випискою від 13 березня 2014 року та довідкою банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3, згідно з якою станом на 14 березня 2014 року поточна сума цього вкладу складає 120 006,91 євро. Оригінали квитанції, виписки, довідки та оригінал договору були оглянуті судом першої інстанції у судовому засіданні.

16 серпня 2012 року між сторонами укладено договір № SAMDN6796 (вклад «Депозит VIP»), за умовами якого банк відкриває депозитний рахунок № НОМЕР_3 на суму 33 000 доларів США, вклад оформлюється на строк 366 днів по 16 серпня 2013 року включно, процентна ставка 10 % річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Відповідно до п. 3 вказаного договору від 16 серпня 2012 року клієнт має право протягом строку вкладу здійснювати поповнення вкладу.

На виконання договору від 16 серпня 2012 року позивачем внесено на рахунок банку 33 000 доларів США, що підтверджується квитанцією від 16 серпня 2012 року, випискою від 13 березня 2014 року та довідкою банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3, згідно з якою станом на 14 березня 2014 року поточна сума цього вкладу складає 37 945,45 доларів США. Оригінали квитанції, виписки, довідки та оригінал договору були оглянуті судом першої інстанції у судовому засіданні.

Також представником позивача було надано для огляду оригінали ощадних електронних книжок, копії яких знаходяться в матеріалах справи, та які безпосередньо містять запис про те, що ці картки є підтвердженням оформлення депозитного вкладу в АТ КБ «ПриватБанк».

05 липня 2017 року позивач звернулась до банку з письмовою заявою з вимогою надати довідку з інформацією за всіма рахунками: стан рахунків, сума коштів на рахунках, виписку про рух коштів; інформаційну довідку про стан і зміни, якщо такі зміни відбулися, умов вкладів, відкритих у банку; здійснити розблокування коштів на рахунках і надати можливість розпоряджатись цими коштами; виплатити відсотки по вкладам; повернути кошти за вкладами та відсотки у повному обсязі.

Листом від 13 липня 2017 року банк повідомив позивача про те, що на даний період часу власником банку є держава, розгляд її питання виходить за межі повноважень правління та попросив надати додатковий час для розгляду ситуації.

Листом від 29 грудня 2017 року представник АТ КБ «ПриватБанк» повідомив про відсутність у банку доступу до первинної документації по зазначених позивачем рахунках та неможливість надати більш детальну інформацію.

Апеляційний суд встановив, що вказані заяви позивача щодо розірвання договорів та повернення суми вкладів не були розглянуті банком по суті викладених у них питань, тобто, фактично, на той час спірні договори розірвано не було, АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладів та нарахованих процентів не повернув.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За нормою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником.

Відповідно до статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу IІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337 (далі - Інструкція № 337), після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Відповідно до положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Подібні висновки викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 і від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 756/420/17 (провадження № 61-4242св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11226/18 (провадження № 61-19109св19) від 03 лютого 2021 року у справі № 569/12481/15 (провадження № 61-15367св20).

Тобто, вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Судами попередніх інстанцій було встановлено факти укладення між сторонами договорів банківських вкладів і внесення позивачем грошових коштів у заявленому розмірі, оскільки на підтвердження укладення договорів банківського вкладу та внесення грошових сум на депозитний рахунок позивач ОСОБА_1 надала наступні копії документів, оригінали яких було оглянуто в судовому засіданні як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції: договорів від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP»), від 23 лютого 2012 року № SAMDN6743 (вклад «Депозит VIP»), від 16 серпня 2012 року № SAMDN6796 (вклад «Депозит VIP»), виписки банку від 13 березня 2014 року, довідки банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3, квитанції від 23 лютого 2012 року, виписки від 13 березня 2014 року, довідки банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3, квитанції від 16 серпня 2012 року, виписки від 13 березня 2014 року та довідки банку від 14 березня 2014 року № 1341835/3.

З матеріалів справи вбачається, що 14 листопада 2008 року сторони уклади додаткову угоду до договору № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP») за умовами якої банк збільшив процентну ставку да депозитним договором.

Договір від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP») та додаткова угода до нього оформлений працівником банку ОСОБА_2 із зазначенням прізвища вказаного працівника банку.

З журналу судового засідання суду першої інстанції від 29 серпня 2018 року вбачається, що представником позивача було надано оригінал квитанції від 12 серпня 2010 року на суму 21 667,28 євро та її досліджено судом.

Зі змісту означеної квитанції вбачається, що сума коштів 21 667,28 євро була сплачена ОСОБА_1 на депозитний рахунок № НОМЕР_1 відкритий відповідачем для зарахування коштів за договором банківського вкладу від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655 (вклад «Депозит VIP»).

Внесення цієї суми також підтверджується клієнтською випискою за договором від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655, яка містить штамп Севастопольської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» та підпис ОСОБА_3 із зображенням її підпису на штампі.

Означеною випискою також підтверджується факт внесення 14 листопада 2018 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 78 281,50 євро за депозитним договором від 14 листопада 2008 року № SAMDN3655.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Таким чином, задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши та дослідивши всі фактичні обставини справи, оцінивши всі надані за час розгляду справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем докази у сукупності підтверджують факт укладення 14 листопада 2008 року договору банківського № SAMDN3655, та того, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконав свої зобов`язання перед позивачем за цим договором з повернення коштів за вкладом та процентів за користування ним.

Верховний Суд виходить з того, що банк не повернув позивачу суму вкладу та нараховані відсотки за її заявою про повернення банківського вкладу, надані у справі докази, а саме: договір, квитанція про отримання коштів, виписка по рахунку, довідка відповідають письмовій формі договору банківського вкладу є доказами укладення вказаного договору та внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника.

Таким чином колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову у зв`язку із тим, що позивачем доведено, а судами встановлено факт укладання між сторонами спірного договору банківського вкладу № SAMDN3655 та знаходження на депозитному рахунку № НОМЕР_1 спірної суми, чим спростовуються аналогічні за змістом доводи касаційної скарги.

Колегія суддів перевірила інші доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Обставини, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2020 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 141, 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук